УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 березня 2025 року
м. Київ
справа № 766/6938/23
провадження № 51-884 ск 25
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                       ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2024 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 08 січня 2025 року в кримінальному провадженнівнесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023231080000912, по обвинуваченню
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Снігурівка Миколаївської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 6 ст. 152, ч. 2 ст. 156, ч. ч. 1, ч. 4 ст. 301-1Кримінального кодексу України (далі - КК України), 
встановив:  
За вироком Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2024 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 6 ст. 152, ч. 2 ст. 156, ч. 1, ч. 4 ст. 301-1 КК України та призначено йому покарання: за ч. 1 ст. 301-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 6 років з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з навчанням та вихованням дітей чи займатися певною діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми строком на 3 роки; за ч. 4 ст. 301-1 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з навчанням та вихованням дітей чи займатися певною діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми строком на 3 роки; за ч. 2 ст. 156 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 років з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з навчанням та вихованням дітей чи займатися певною діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми строком на 3 роки; за ч. 4 ст. 152 КК України у виді позбавлення волі на строк 15 років; за ч. 6 ст. 152 КК України у виді довічного позбавлення волі. На підставі частин 1-3 ст. 70 КК України, за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворих покарань довічним позбавленням волі,  ОСОБА_5 призначено остаточне покарання у виді довічного позбавлення волі з позбавленням права обіймати певні посади, пов`язані з навчанням та вихованням дітей чи займатися певною діяльністю, пов`язаною з роботою з дітьми строком на 3 роки. Вирішено питання щодо заходів забезпечення кримінального провадження, процесуальних витрат та речових доказів.
Відповідно до обставин, детально наведених у вироку суду, період часу з травня 2020 року до травня 2022 року (точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи за місцем спільного проживання із малолітньою падчеркою ОСОБА_6 , 2009 року народження, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , переслідуючи єдиний прямий злочинний умисел, направлений на зґвалтування останньої, достовірно знаючи про те, що ОСОБА_6 не досягла чотирнадцяти років, з мотивів сексуального характеру та з метою задоволення власної статевої пристрасті, шляхом посягання на її статеву недоторканість, використовуючи безпорадний стан потерпілої, який виразився у її малолітньому віці та неможливістю через це чинити йому опір, проти волі ОСОБА_6 , систематично, упродовж тривалого часу, вчиняв дії сексуального характеру, пов`язані із анальним та оральним проникненням в тіло потерпілої, з використанням власних геніталій, тим самим вчинив зґвалтування малолітньої ОСОБА_6 , пов`язане із домашнім насильством.
Надалі, в травні 2022 року (точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи в одній із кімнат будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , достовірно знаючи про те, що ОСОБА_6 не досягла чотирнадцяти років, з мотивів сексуального характеру та з метою задоволення власної статевої пристрасті, шляхом посягання на її статеву недоторканість, використовуючи безпорадний стан потерпілої, який виразився у її малолітньому віці та неможливістю через це чинити йому опір, проти волі останньої, знявши кофту з ОСОБА_6 , наказав їй повністю роздягнутися, та, із застосуванням фізичної сили, поклав останню на ліжко та повторно вчинив дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним проникненням в тіло потерпілої, з використанням власних геніталій, тим самим вчинив зґвалтування малолітньої  ОСОБА_6 , пов`язане із домашнім насильством.
Крім того, у період часу з травня 2022 року до 14 березня 2023 року (точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи за місцем спільного проживання із малолітньою падчеркою ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , достовірно знаючи про те, що ОСОБА_6 не досягла чотирнадцяти років, з мотивів сексуального характеру та з метою задоволення власної статевої пристрасті, використовуючи безпорадний стан потерпілої, який виразився у її малолітньому віці та неможливістю через це чинити йому опір, проти волі останньої, систематично, упродовж тривалого часу, повторно вчиняв дії сексуального характеру, пов`язані із вагінальним, анальним та оральним проникненням в тіло потерпілої, з використанням власних геніталій, тим самим вчинив зґвалтування малолітньої ОСОБА_6 , пов`язане із домашнім насильством, в результаті чого остання завагітніла та 04 липня 2023 року народила від нього дитину, що підтверджується висновком молекулярно-генетичної експертизи.
У період часу з травня 2020 року по 14 березня 2023 року (точної дати та часу в ході досудового розслідування не встановлено), перебуваючи за місцем спільного проживання із малолітньою падчеркою ОСОБА_6 , розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , з мотивів сексуального характеру та з метою задоволення власної статевої пристрасті, шляхом психологічного тиску та погроз відносно малолітньої ОСОБА_6 , тобто домашнього насильства, примушував потерпілу оголюватися та приймати відверті сексуальні пози, у тому числі із демонстрацією статевих органів останньої, після чого, використовуючи вбудовану камеру свого мобільного телефону «Xiaomi», моделі «МІ 9-М1902F1G» з номерами IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 створив її фотозображення (графічні файли) у кількості 131 штуки, які у вульгарно-натуралістичній, цинічній та непристойній формі демонструють оголені статеві органи, процес статевого акту у наближеному ракурсі та відповідно до висновків комплексних судових психолого-мистецтвознавчих експертиз відносяться до дитячої порнографії.
У період часу з травня 2020 року по 31 березня 2023 року, користуючись власним мобільним телефоном «Xiaomi», моделі «МІ 9-М1902F1G» з номерами IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , переслідуючи прямий злочинний умисел направлений на зберігання дитячої порнографії, створеної за участю малолітньої ОСОБА_6 , без мети її збуту та розповсюдження, з мотивів сексуального характеру та з метою задоволення власної статевої пристрасті, створивши за допомогою вбудованої камери свого мобільного телефону фотозображення (графічні файли) у кількості 131 штуки за участю малолітньої ОСОБА_6 , які у вульгарно-натуралістичній, цинічній та непристойній формі демонструють оголені статеві органи, процес статевого акту у наближеному ракурсі та відповідно до висновків комплексних судових психолого-мистецтвознавчих експертиз відносяться до дитячої порнографії, та, у подальшому, умисно зберігав без мети збуту та розповсюдження на вищевказаному мобільному телефоні.
Крім того, перебуваючи за місцем свого проживання, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , переслідуючи прямий злочинний умисел, направлений на вчинення розпусних дій, здатних викликати фізичне і моральне розбещення відносно малолітньої ОСОБА_6 , з мотивів сексуального характеру та з метою задоволення власної статевої пристрасті, у тому числі штучного розвинення у малолітньої особи статевого інстинкту у збоченій формі, з використанням власного мобільного телефону «Xiaomi», моделі «МІ 9-М1902F1G», IMEI1: НОМЕР_1 , IMEI2: НОМЕР_2 , з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_3 , через застосунок WhatsApp надіслав текстове повідомлення на планшет «Prestigio», моделі «PMT4208_3G_EEA», IMEI: НОМЕР_4 , з номером оператора мобільного зв`язку НОМЕР_5 , які належать малолітній ОСОБА_6 , з проханням надіслати йому фотозображення останньої в оголеному вигляді, чим вчинив інтелектуальне розбещення потерпілої.
Херсонський апеляційний суд ухвалою від 08 січня 2025 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 залишив без задоволення, а вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2024 року - без змін. 
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого, просить призначити ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років. Вважає, що суд необґрунтовано призначив найбільш суворе покарання у виді довічного позбавлення волі. На думку автора касаційної скарги судами не взято до уваги обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття та визнання вини у повному обсязі. Вказує, що довічне позбавлення волі без права перегляду такого покарання та відсутність перспективи звільнення суперечить Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та не відповідає Конституції України. Зазначає, що місцевий суд, застосовуючи принцип поглинення менш суворого покарання довічним позбавленням волі, порушив норми матеріального і процесуального права.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Перевіривши доводи касаційної скарги засудженого та копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до приписів ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Висновки суду першої інстанції щодо визнання винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4, ч. 6 ст. 152, ч. 2 ст. 156, ч. 1, ч. 4 ст. 301-1 КК України та правильності кваліфікації його дій в касаційному порядку не оспорюються.
Водночас доводи захисника в частині порушення норм матеріального і процесуального права фактично зводяться до його незгоди із терміном призначеного ОСОБА_5 покарання.
Оцінюючи обґрунтованість доводів касаційної скарги захисника, які є аналогічними доводам апеляційної скарги сторони захисту, та яким апеляційний суд дав належну оцінку під час апеляційного розгляду, Суд враховує наступне. 
Положеннями ч. 2 ст. 50 КК України визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Нормою ч. 3 ст. 65 КК України передбачено, що підстави для призначення більш м`якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинене кримінальне правопорушення, визначаються ст. 69 КК України.
Статті 65-75 КК України є кримінально-правовими нормами, що визначають загальні засади та правила призначення покарання, а також звільнення від покарання та його відбування.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання тощо.
Вирішення цих питань належить до дискреційних повноважень суду, що розглядає кримінальне провадження по суті, який і повинен з урахуванням всіх перелічених вище обставин визначити вид і розмір покарання та ухвалити рішення.
Разом із тим, як уже зазначалось раніше, дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування мають межі, визначені змістом статей 409, 414, 438 КПК України, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Як вбачається із долучених до касаційної скарги копій судових рішень, суд першої інстанції, при призначенні ОСОБА_5 покарання, врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які у відповідності до ст. 12 КК України, відноситься до категорії тяжких та особливо тяжких злочинів, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не працевлаштований і характеризується негативно.
Також судом було враховано, що всі злочини, які вчинив ОСОБА_5 , були пов`язані із домашнім насильством по відношенню до малолітньої потерпілої ОСОБА_6 , яка була донькою його співмешканки ОСОБА_7 .
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, місцевий суд у вироку зазначив про відсутність обставин, які відповідно до ст. 66 КК України пом`якшують покарання, а також наявність обставини, яка відповідно до ст. 67 КК України обтяжує покарання у виді вчинення кримінального правопорушення щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах.
Суд апеляційної інстанції, погоджуючись із призначеним ОСОБА_5 покаранням у виді довічного позбавлення волі, зазначив, що місцевий суд дійшов слушного висновку про те, що обвинувачений становить особливу небезпеку для суспільства, з огляду на характер та ступінь тяжкості вчинених злочинів, конкретні обставини справи, зокрема щодо тривалості злочинних дій стосовно малолітньої особи із використанням її безпорадного стану та застосуванням психологічного тиску.
Відповідно до ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.
Покарання у виді довічного позбавлення волі, як зазначила Велика Палата Верховного Суду переглядаючи судове рішення на підставі рішення Європейського суду з людських прав у справі «Петухов проти України № 2» є пропорційним та справедливим видом покарання за скоєння найтяжчих злочинів, не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Європейської Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції.
Покарання у виді довічного позбавлення волі є тим видом покарання, що застосовується у випадках, коли необхідність такого призначення обумовлюється особливими обставинами, що обтяжують відповідальність, та виключно небезпечністю особи винного.
Так, суд апеляційної інстанції, погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, у своєму рішенні зазначив, що відповідно до матеріалів провадження ОСОБА_5 , будучи дорослим, фізично здоровим, працездатним чоловіком, ігноруючи норми моралі та статеву недоторканість малолітньої дитини протягом тривалого часу (майже три роки) періодично ґвалтував малолітню потерпілу, застосовуючи фізичне та психологічне насильство, вчиняв щодо неї розпусні дії, примушував до участі у створенні дитячої порнографії, яку зберігав без мети збуту чи розповсюдження. Відповідні злочинні дії ОСОБА_5 здійснював щодо малолітньої доньки своєї співмешканки, тобто особи, з якою він перебував у сімейних відносинах, що є обтяжуючою покарання обставиною.
У той же час, як встановлено судами, відповідно до показань малолітньої потерпілої, навіть після того як вона завагітніла, а ОСОБА_5 поїхав до іншого міста, «він дзвонив та писав їй, зокрема, під час переписки почав до неї знову домагатися, та просив надіслати йому на телефон фотозображення в оголеному вигляді».
Тож, апеляційний суд дійшов слушного висновку, що ОСОБА_5 поставив здоров`я та недоторканість малолітньої дитини нижче від своїх збочених бажань, нехтуючи загальнолюдськими цінностями і мораллю, а також завдавши непоправної шкоди, як фізичному, так і психічному здоров`ю дитини.
З огляду на вказане, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що сукупність злочинних діянь обвинуваченого, вчинених ним стосовно малолітньої дитини та його поведінка, як в ході скоєння злочинів, так і вже в ході кримінального провадження свідчать про його грубе нехтування нормами моралі та статевої недоторканості малолітніх дітей, що свідчить про винятковий цинізм ОСОБА_5 та високу ступінь його суспільної небезпеки для суспільства.
Погоджуючись із рішенням місцевого суду, суд апеляційної інстанції обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції вірно призначив ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі, яке відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом та розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Щодо посилання захисника на те, що покарання у виді довічного позбавлення волі без права перегляду такого покарання та відсутність перспективи звільнення суперечить Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а також не відповідає Конституції України
Так, Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 16 вересня 2021 року № 6-р(II)/2021 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), ч. 1 ст. 81, ч. 1 ст. 82 КК України в тім, що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі. Зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене статтями 81, 82 КК України, у відповідність до Конституції України та цього Рішення. 
Тож, згаданим рішенням визнано неконституційними положення частин 1 статей 81, 82 КК України в частині неможливості їх застосування до осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. У той же час, такий вид покарання, як довічне позбавлення волі, який передбачений нормами Кримінального кодексу України, неконституційним не визнавався.
З огляду на викладене, доводи захисника в цій частині не є слушними.
Щодо доводів касаційної скарги захисника про те, що судами не враховані обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 .
Так, розкаяння передбачає, крім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, визнання тих обставин, які ставляться в провину, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що насамперед повинно виражатися в намаганні особи відшкодувати завдані злочином збитки, бажанні виправити наслідки вчиненого та готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Як убачається із оскаржуваних судових рішень, суд апеляційної інстанції погодився із місцевим судом про відсутність обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_5 .
Дійсно, судами встановлено, що в ході судового розгляду обвинувачений ОСОБА_5 вказав про визнання ним своєї вини. Водночас суд апеляційної інстанції слушно зауважив, що вказана обставина повинна знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Натомість матеріали справи не містять даних про те, що ОСОБА_5 виявляв почуття сорому, докори сумління, засудження своєї злочинної поведінки та бажання виправити наслідки вчинених ним злочинів, або ж відшкодувати заподіяну шкоду.
Зокрема, апеляційний суд зазначив, що під час допиту в суді обвинувачений вказував на те, що статеві акти з потерпілою відбувалися за її згодою, таким чином частково виправдовуючи свою злочинну поведінку. 
Отже, апеляційний суд дійшов слушного висновку, що зазначена обставина свідчить, що ОСОБА_5 у повній мірі не проявив засудження своєї злочинної поведінки та не усвідомив, що його дії є злочинними незалежно від наявності чи відсутності згоди потерпілої, яка на час скоєння злочинів була малолітньою особою.
Крім того, на переконання апеляційного суду, матеріали провадження також не містять жодних відомостей, що обвинувачений ОСОБА_5 будь-яким чином сприяв у відновленні психічного стану потерпілої чи намагався допомогти пережити отримані фізичні, емоційні та психологічні травми, що завдані тривалими протиправними діями обвинуваченого. До того ж судом враховано і те, що ОСОБА_5 навіть частково не визнав цивільний позов щодо відшкодування малолітній потерпілій моральної шкоди.
Тож, суди дійшли обґрунтованого висновку, що зазначені обставини у своїй сукупності свідчать про відсутність факту самозасудження обвинуваченим вчинених ним злочинів, їх наслідків та прагнення усунути нанесену шкоду, та відповідно про відсутність щирого каяття з боку ОСОБА_5 .
Отже, доводи касаційної скарги захисника в цій частині також є безпідставними.  
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив посилання й інші доводи, викладені стороною захисту в апеляційній скарзі та, не встановивши підстав для скасування або зміни вироку суду першої інстанції, вмотивовано відмовив у їх задоволенні, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
У зв`язку з тим, що в касаційній скарзі захисника відсутнє таке обґрунтування необхідності призначення менш суворого покарання, яке б вказувало на істотну диспропорцію між визначеним судом покаранням та вчиненими злочинними діями, Суд вважає, що призначене засудженому покарання, не порушує загальних засад призначення покарання, встановлених КК України, відповідає принципам законності, індивідуалізації та справедливості, та не виходить за межі дискреційних повноважень суду щодо призначення покарання або прийняття рішення про звільнення від його відбування. 
Тож, касаційна скарга захисника ОСОБА_4 не містить конкретного обґрунтування невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень і особі засудженого, яке перешкодило чи могло перешкодити судам першої та апеляційної інстанції ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення при розгляді кримінального провадження з огляду на положення ст. 414 КПК України, а відтак й необхідності зміни або скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК України.
Ухвала суду апеляційної інстанції є вмотивованою та відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Отже, оскільки з касаційної скарги захисника та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Херсонського міського суду Херсонської області від 30 вересня 2024 року та ухвалу Херсонського апеляційного суду від 08 січня 2025 року стосовно ОСОБА_5 відмовити. 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                              ОСОБА_3