КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 759/9758/24                                              Головуючий у 1 інстанції: Горбенко Н.О.
Провадження №22-ц/824/3190/2025                       Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
29 січня 2025 року                                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                           Гаращенка Д.Р.
суддів                                         Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,
при секретарі                                          Ганжалі С.К.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 , про стягнення безпідставно набутих коштів, процентів за користування коштами та інфляційних збитків,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих коштів, процентів за користування коштами та інфляційних збитків.
Просила стягнути з ОСОБА_2 на свою користь 70 000, 00 грн як безпідставно отриманих коштів, 4 842,74 грн 3% річних та 23 350,31 грн інфляційних втрат, а також стягнути з ОСОБА_3 на свою користь 10 000,00 грн як безпідставно отриманих коштів, 684,66 грн 3% річних та 3 319,00 грн інфляційних втрат.
В обґрунтування позову зазначила, що у грудні 2021 року до неї звернулася ОСОБА_4 , яка повідомила про отримання нею від ОСОБА_2 грошових коштів у позику. На прохання ОСОБА_4 позивач 30.12.2021 перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн., які передала їй ОСОБА_4 . 
У подальшому на прохання ОСОБА_4 позивач перерахувала ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн. 15.01.2022, 10 000, 00 грн. 20.01.2022, 10 000,00 грн. 24.01.2022 та 10 000,00 грн. 28.01.2022.
У загальному розмірі позивач перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_2 70 000,00 грн. на прохання ОСОБА_4 у рахунок погашення боргу. Крім того, у січні 2022 року ОСОБА_4 повідомила позивача про те, що позикодавець просив її перерахувати частину боргу у розмірі 10 000,00 грн. на картковий рахунок ОСОБА_3 26.01.2022 на прохання ОСОБА_4 позивач перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_3 10 000, 00 грн.
Позивач вказує, що у квітні 2024 року їй стало відомо про звернення ОСОБА_2 до суду із позовом до ОСОБА_4 із позовними вимогами щодо повернення грошових коштів, отриманих у позику без врахування перерахованих ОСОБА_1 грошових коштів на прохання ОСОБА_4 на погашення боргу за договором позики. 
Позивач вважає таку поведінку відповідача недобросовісною, а тому вважає відмову прийняти отримані кошти у якості погашення заборгованості третьої особи є визнанням неправомірності їх отримання відповідачами.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів того, що кошти, які були перераховані нею на рахунок ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є такими, що набуті відповідачами без достатньої правової підстави, а відтак у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів, як набутих відповідачами безпідставно відмовлено за недоведеністю.
 
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 09 жовтня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.                                               
В обґрунтування апеляційних вимог зазначив, що предметом доказування в цьому спорі була не тільки наявність підстави для сплати спірних коштів, а також наявність спору щодо вибору двома договорами позики, але ця підстава судом першої інстанції залишилась невизначеною.
Вважає, що суд першої інстанції у оскаржуваному рішенні встановив обов`язок апелянта сплачувати кошти відповідачам незалежно від факту виконання грошового зобов`язання у відповідності до наміру платника.
Вказує, що предметом спору у справі, що розглядається, є витребування безпідставно сплачених коштів, так як відповідачі розпорядилися коштами на свій розсуд всупереч визнаним та погодженим сторонами зобов`язанням
 
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, позивач не скористався своїм правом для подачі відзиву. 
20 січня 2025 рокуОСОБА_1 подала до суду заяву про зупинення провадження по справі №759/9758/24 до набрання законної сили рішення у справі №759/3615/24.
21 січня 2025 року адвокат Столяр О.І. представник ОСОБА_2 подала до суду заперечення на клопотання про зупинення провадження по справі.
 
Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання
 
В судовому адвокат Столяр О.І. представник ОСОБА_2 заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції  без змін.
Інші учасники у судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання.
 
Позиція суду апеляційної інстанції
 
Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 30.12.2021 перерахувала на картковий рахунок ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1860047373С7483. Призначення платежу «переказ власних коштів».
Також ОСОБА_1 здійснила інші перекази власних коштів на картковий рахунок ОСОБА_2 , а саме: у розмірі 20 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1902541216С1201 від 15.01.2022; у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1921410512С4542 від 20.01.2022; у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1934260805С7485 від 24.01.2022; у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1946350350С5630 від 28.01.2022. Призначення платежу «переказ власних коштів».
Крім того, ОСОБА_1 здійснила переказ власних коштів на картковий рахунок ОСОБА_3 у розмірі 10 000,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією Р24А1939268268С2515 від 26.01.2022. Призначення платежу «переказ власних коштів».
Як зазначає позивач, вказані перекази грошових коштів були здійснені нею на карткові рахунки відповідачів на прохання ОСОБА_4 , яка повідомила їй у грудні 2021 року про отримання у борг від ОСОБА_2 грошових коштів. Вказані грошові кошти ОСОБА_4 передавала позивачу готівкою, у свою чергу ОСОБА_1 перерахувала вказані суми у рахунок виконання ОСОБА_4 грошового зобов`язання перед ОСОБА_2 згідно договору позики.
Факт отримання вказаних грошових коштів не заперечується відповідачами, що зазначено у поданих ними до суду відзиві та інших письмових запереченнях проти позову. При цьому стороною відповідачів вказується на те, що такі грошові кошти були отримані у рахунок погашення ОСОБА_4 боргу за договором позики, укладеним 03.03.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Натомість ОСОБА_4 у поданих до суду письмових поясненнях вказує на те, що на її прохання ОСОБА_1 здійснила переказ грошових коштів на карткові раунки відповідачів у рахунок погашення боргу за договором позики, укладеним 04.03.2024 між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .
Позивачем та відповідачем заперечується факт наявності між ними договірних відносин.
З доказів долучених до матеріалів справи, вбачається, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 існують договірні відносини, які виникли на підставі укладеного між ними договору позики.
З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що фактичних договірних відносин між позивачем та відповідачами не існує, проте вбачається наявність усної домовленостей між позивачем та третьою особою, результатом якої стало перерахування зазначених вище грошових коштів.
Крім того із матеріалів справи вбачається, що дані правовідносини виникли у зв`язку із тим, що ОСОБА_2 було подано до суду позовну заяву про стягнення з ОСОБА_4 боргу за договарми позики, укладеними 03.03.2021 та 04.03.2021. При цьому ОСОБА_2 у заяві про зменшення позовних вимог вказано, що грошові кошти у розмірі 80 000,00 грн., перераховані ОСОБА_1 на карткові рахунки відповідачів в рахунок погашення боргу ОСОБА_4 зараховано на виконання зобов`язань за договором позики від 03.03.2021 року, що оспорюється ОСОБА_4 , оскільки остання вказує, що такі грошові кошти були перераховані позичальнику в рахунок погашення боргу за договором позики від 04.03.2021 року.
ОСОБА_1 перераховувала грошові кошти на рахунки відповідачів, знаючи, що між нею та відповідачами відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно сплачувала кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків).
При цьому позивач перераховувала відповідачам кошти неодноразово, всього було перераховано 5 платежів на рахунок ОСОБА_2 та 1 платіж на рахунок ОСОБА_3 . У призначенні платежу позивачем зазначено, що призначенням платежу є переказ особистих коштів. Так як позивач не була зобов`язана перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачами, а також будь-яких інших зобов`язань, проте вона здійснювала ці платежі неодноразово, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Із матеріалів справи вбачається, що такі платежі було здійснено позивачем на рахунки відповідачів у грудні 2021 року та протягом січня 2022 року. При цьому із позовом про повернення перерахованих грошових коштів позивач звернулася до суду лише у травні 2024 року.
Підставою для звернення до суду стало подання ОСОБА_2 до суду позову до ОСОБА_4 про повернення боргу за договором позики без врахування грошових коштів, перерахованих відповідачу позивачем.

 
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не встановлено існування між сторонами будь - яких домовленостей. Позивач добровільно переказувала грошові кошти на рахунки відповідачів. Тому, оскільки позивач, перераховуючи у грудні 2021 року та протягом січня 2022 року знала, що між ними відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок), а тому її поведінка щодо вимагання повернення грошових коштів є суперечливою, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачі набули грошові коши без достатньої правової підстави та такі грошові кошти відповідно до ст. 1212 ЦК України мають бути ними повернуті.
Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, №15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).
У пункті VII.-2:101 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року №15-рп/2004).
Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України).
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.
Схожий по суті висновок зроблений в пункті 8.26. постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (провадження №12-79гс19), в якій вказано, що "водночас закріплений законодавцем принцип можливості обмеження свободи договору в силу загальних засад справедливості, добросовісності, розумності може бути застосований і як норма прямої дії, як безпосередній правовий засіб врегулювання прав та обов`язків у правовідносинах".
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі №390/34/17 (провадження №61-22315сво18) зазначено, що: "добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - "non concedit venire contra factum proprium" (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них".
Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (частина перша статті 1212 ЦК України).
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження №12-161гс19) зазначено, що "кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (провадження №14-175цс21) вказано, що "відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі №320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі №629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17".
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) зазначено, що "кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України".
Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі №334/2517/16-ц (провадження №61-29056св18) та від 13 січня 2021 року у справі №539/3403/17 (провадження №61-15499св19).
Вказівка призначення платежу при перерахунку коштів на картку, з урахуванням принципу розумності, не може бути кваліфікована як дотримання письмової форми (єдиний документ, чи декілька документів, розписка чи інший документ), що підтверджує домовленість про отримання грошей в позику та умови такої позики, оскільки призначення платежу вказує особа, яка перераховує грошові кошти. Дійсно, в певних випадках в приватному праві призначення платежу може мати значення, наприклад при визначенні того, яке грошове зобов`язання погашається, але не для підтвердження укладення певного договору (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 серпня 2023 року у справі №755/16831/19 (провадження №61-17567св21)).
Передбачений статтею 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав. Отже, предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і неврегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (яке іменується також зобов`язанням із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.
Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом (стаття 1215 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що при визначенні того, чи підлягають безпідставно набуті грошові кошти потерпілій особі слід враховувати, що акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад, зокрема, добросовісності. Безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, тому що вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
До аналогічних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 04 серпня 2021 року у справі №185/446/18 (провадження №61-434 св 20) та від 11 січня 2023 року у справі №548/741/21 (провадження №61-1022 св 22).
В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.
Колегія суддів підкреслює, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знає, що в неї відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) для сплати коштів, проте здійснює таку сплату, оскільки вказана особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
У справі, що переглядається, ОСОБА_1 перераховувала ОСОБА_2 та ОСОБА_3 грошові кошти, знаючи, що між нею та відповідачами відсутнє зобов`язання (відсутній обов`язок) з повернення коштів, позивач добровільно перераховувала кошти, а тому поведінка позивача є суперечливою (тобто, потерпіла особа вільно і без помилки погодилася на настання невигідних для себе наслідків). При цьому позивач перераховувала відповідачам кошти неодноразово, всього було перераховано 5 платежів на рахунок ОСОБА_2 та 1 платіж на рахунок ОСОБА_3 . У призначенні платежу позивачем зазначено, що призначенням платежу є переказ особистих коштів. Так як позивач не була зобов`язана перераховувати кошти внаслідок відсутності договірних відносин із відповідачами, а також будь-яких інших зобов`язань, проте вона здійснювала ці платежі неодноразово, її поведінка щодо вимоги повернення цих коштів є вочевидь суперечливою та недобросовісною.
Із матеріалів справи вбачається, що такі платежі було здійснено позивачем на рахунки відповідачів у грудні 2021 року та протягом січня 2022 року. При цьому із позовом про повернення перерахованих грошових коштів позивач звернулася до суду лише у травні 2024 року.
З огляду на встановленні обставини та застосування доктрини venire contra factum proprium відсутні підстави для задоволення позовних вимог на підставі статті 1212 ЦК України та стягнення безпідставно набутих грошових коштів.
Наведене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року у справі №127/12240/22 провадження №61-18405св 23.
Відтак, суд першої інстанції, встановивши обставини справи, з урахуванням підстав позову та принципу добросовісності, застосувавши до спірних правовідносин статтю 1212 ЦК України, дійшов обґрунтованого висновку про те, що безпідставно набуті грошові кошти не підлягають поверненню, якщо потерпіла особа знала, що в неї відсутнє зобов`язання (обов`язок) для сплати коштів, проте здійснювала таку сплату, оскільки ця особа поводиться суперечливо, якщо згодом вимагає повернення сплачених коштів.
На підставі викладеного, колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції повно з`ясовані фактичні обставини справи, які мають істотне значення для справи в межах наданих сторонами доказів, правильно визначені правовідносини, що склалися між сторонами, їх об`єктивний склад, права та обов`язки сторін, вірно застосовані норми матеріального права та не порушені норми процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не дають достатніх підстав для скасування рішення суду.
Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Щодо заяви ОСОБА_1 про зупинення провадження у даній справі до набрання чинності рішення суду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
Разом з тим, за даними Єдиного державного реєстру судових рішень (https://reyestr.court.gov.ua/Review/117508199), вбачається, що постановою Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року апеляційну скаргу ТОВ "Мілоан" задоволено. 
Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 11 вересня 2023 року скасовано справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Постанова Київського апеляційного суду від 28 лютого 2024 року набрала законної сили з моменту її проголошення.
Враховуючи зазначене, підстав для зупинення провадження у зазначеній справі до розгляду справи, розгляд якої завершено, апеляційний суд не вбачає.
 
Згідно пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Судові витрати залишити за сторонами, оскільки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції залишено без змін, тому питання перерозподілу судових витрат не вирішується апеляційним судом.
 
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, суд, -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 24 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
 
Повний текст постанови складено 28 лютого 2025 року.
 
Головуючий                                                                           Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                      Є.П. Євграфова 
 
                                                                                                Т.О. Писана