КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа №758/4864/24                                     Головуючий у 1 інстанції: Ковбасюк О.О.
Провадження №22-ц/824/2963/2025              Суддя-доповідач: Гаращенко Д.Р.
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ
 
5 лютого 2025 року                                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого                                         Гаращенка Д.Р.
суддів                                       Євграфової Є.П., Писаної Т.О.,
при секретарі                                          Ганжалі С.К. 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,-
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя.
7.06.2024 ОСОБА_1 подала до суду зустрічний  позов до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.
Ухвалою суду від 08.08.2024 зустрічний позов було залишено без руху на підставі ч. 1 ст. 185, ч.1 ст. 194 ЦПК України, оскільки судом було встановлено, що вона подана без додержання вимог статей 175 і 177 ЦПК України.
Суд зазначив, що позивачем ОСОБА_1 не було додано до заяви доказів на підтвердження вартості спірного майна, яким є 2 земельних ділянки, 2 автомобіля та 13 об`єктів нерухомого майна, не зазначено ціну позову та не надано документів на її підтвердження.
Окрім того не сплачено судовий збір. 
 
12.08.2024 представником ОСОБА_1 - адвокатом Незвіським Д.Я. на виконання вимог ухвали суду подано заяву про усунення недоліків зустрічної позовної заяви.
Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року у прийнятті зустрічної позовної заяви відмовлено.
 
Суд першої інстанції прийшов до висновку, що в заяві про усунення недоліків зустрічної позовної заяви, поданої до суду 12.08.2024, зазначені в ухвалі суду від 08.08.2024 недоліки у повній мірі не усунуті.
ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір у співвідношенні до ціни позову. 
У заяві про усунення недоліків зазначено, що ціна позову ОСОБА_1 становить 3 845 800,00 грн. Доказів на підтвердження вартості майна й фактичної наявності такого майна ОСОБА_1 суду не надала.
Також суд першої інстанції вважав, що ОСОБА_1 сплатила судовий збір у меншому розмірі ніж зазначено судом в ухвалі, а тому зустрічна позовна була повернута.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 28 вересня 2024 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що  сторона сплатила судовий збір відповідно до п.п. 3, п. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» як за позов (зустрічний позов) про поділ майна подружжя.
Вважає, що суд першої інстанції здійснив помилковий розрахунок судового збору, який не відповідає висновкам Постанови Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20.
Апелянт вважає безпідставними і такими що не відповідають приписам ст. 175, 177 ЦПК України, вимоги суду першої інстанції щодо не надання позивачем, за зустрічним позовом, доказів вартості та існування спірного майна.
 
5 грудня 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу. 
 
Представник апелянта адвокат Незвіський Д.Я., в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати.
Представник позивача адвокат Хазаров Ю.С., в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
 
Вислухавши доповідь судді доповідача, пояснення учасників процесу які з`явились у судове засідання, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, дослідивши доводи апеляційної скарги та наявні у справі докази колегія суддів дійшла до наступного висновку.
 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
 
Колегія суддів вважає, що ухвала суду не відповідає зазначеній нормі процесуального закону враховуючи наступне.
 
Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому ст. 175,177 ЦПК України.
Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до положень статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.
Виходячи з принципів рівноправності, диспозитивності та змагальності сторін, цивільне процесуальне законодавство гарантує відповідачеві право на захист від пред`явленого позову шляхом подання зустрічного позову.
Зустрічний позов дозволяє розглянути в одному процесі вимоги обох сторін, що дає можливість заощадити час і сприяє більш швидкому захисту їх прав та інтересів, а також запобігає можливості винесення суперечливих і взаємовиключних судових рішень у цивільній справі.
 
Колегія суддів наголошує, що суд приймає зустрічний позов до спільного розгляду з первісним, якщо вони прямо взаємопов`язані між собою і спільний їх розгляд є доцільним. 
Взаємний зв`язок, як умова для прийняття зустрічного позову, має місце у випадку, якщо вимоги відповідача і позивача виникають з одних правовідносин і коли на обґрунтування тієї й іншої вимоги наводяться спільні факти. Взаємний зв`язок первісного і зустрічного позову може виявлятись у тому, що зустрічна вимога виключає вимогу первісну, або обидва випливають з однієї підстави, або взаємний зв`язок виникає з однорідності обставин виникнення взаємних матеріально-правових вимог між позивачем і відповідачем.
Для прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом необхідною є перевірка та встановлення тотожності усіх необхідних трьох ознак, а саме: суб`єктного складу, предмету спору, а також підстав, з яких відповідний позов заявлено.
 
Окремої уваги заслуговує розмір судового збору, який мав були сплачений позивачем за зустрічною позовною заявою. Так його порядок сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 133 ЦПК України).
Розподіл судового збору між сторонами та перевірка повноти сплати судового збору здійснюються відповідно до процесуального законодавства (частина восьма статті 6 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закон №3674-VI)).
Судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі (частина перша статті 4 Закону №3674-VI у редакції, чинній на час звернення до суду).
За змістом пунктів 1, 2 і 10 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, у позовах про визнання права власності - вартістю майна, а у позовах, що складаються з кількох самостійних вимог, - загальною сумою всіх вимог.
 
Колегія суддів вважає, що вимоги первісного позову та зустрічної позовної заяви спрямовані на поділ майна при розірванні шлюбу судовий збір за кожну з них необхідно визначати згідно з підпунктом 3 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI у редакції, чинній на час звернення до суду.
У зустрічній позовній заяві ОСОБА_1 зазначила ціну позову 3 845 800,00 грн. 
 
08.08.2024 ОСОБА_1 надала до суду квитанцію ID: 6545-9652-0544-8816 від 09.08.2024, згідно з якою ОСОБА_1 вірно сплачено судовий збір у розмірі 9 084,00 грн.
Колегія суддів звертає увагу на те, що згідно з п.п.3 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір судового збору за подання до суду позовної заяви про поділ майна при розірванні шлюбу складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 3 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Матеріалами справи встановлено, що  шлюб між сторонами було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22.09.2022.
ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом з вимогами спрямованими на поділ майна подружжя. 
З огляду на те, що всі вимоги спрямовані на поділ майна при розірванні шлюбу судовий збір за кожну з них треба визначати згідно з підпунктом 3 пункту 1 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI у редакції, чинній на час звернення до суду.  
Зазначена правова позиція зазначена у Постанові Великої Палати Верховного Суду віл 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, у зв`язку з чим, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви.
 
Що стосується подачі стороною доказів на підтвердження вартості майна яке підлягає поділу, колегія суддів зазначає наступне.
 
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява, крім інших обов`язкових реквізитів, має містити зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються    чи оспорюються.
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову у позовах про право власності на нерухоме майно, що належить фізичним особам на праві приватної власності, визначається дійсною вартістю нерухомого майна.
Відповідно до частин другої, третьої статті 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно      до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. У разі збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд з відповідною заявою.
 
У Постанові Верховного Суду від 5 серпня 2020 року у справі № 177/1163/16-ц зазначено, що при застосуванні процесуальних норм належить уникати  як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі ст. 6 Конвенції. Прийшов висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм процесуального права, обмежує права позивача та перешкоджає йому у доступі до правосуддя.
Верховний Суд вказав, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а ст. 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що ухвала про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви та повернення її відповідачу постановлена судом з порушенням норм процесуального права, тому підлягає скасуванню з направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Керуючись ст. ст. 268, 367, 368, 379, 383, 384 ЦПК України, суд,-
 
          ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Подільського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року скасувати, справу передати до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
Повний текст постанови складено 6 лютого 2025 року.

Головуючий                                                                                      Д.Р. Гаращенко
 
Судді                                                                                                 Є.П. Євграфова 
 
                                                                                                            Т.О. Писана