Номер провадження: 22-ц/813/2149/25 
Справа № 522/3184/23
Головуючий у першій інстанції Федчишена Т. Ю.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря – Скрипченко Г.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2024 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання, 

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
До Приморського районного суду м. Одеси звернулося Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 02 березня 2007 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №333/П, відповідно до якого остання отримала у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти у сумі 122 000 доларів США на строк до 02.03.2027. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21.06.2010 у справі №2-4374/2010 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 333/П від 02 березня 2007 року у розмірі 1 114 928,01 грн та 79 252,73 грн, вирішено питання про судові витрати.
Посилаючись на те, що рішення суду відповідачем не виконане, заборгованість не погашена, позивач вважає, що з відповідача на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають стягненню за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 три проценти річних в сумі 43 925,70 грн та інфляційні втрати в сумі 120 167,06 грн, а всього 164 092,76 грн, які просив стягнути з відповідача на свою користь та вирішити питання про судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2024 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» 74 057 грн 63 коп. заборгованості, нарахованої на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України за період з 16.02.2020 по 23.02.2022, яка складається із: 17 922,98 грн 3 % річних та 56 134,65грн суми інфляційних втрат. Стягнено з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» 1211, 29 грн судового збору. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк» просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог у розмірі 90035,12 грн та постановити нове, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» у розмірі 90035,12 грн задовольнити, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції незаконно обмежив строк звернення до суду із позовом про стягнення трьох відсотків річних та інфляцією, а позовна давність у справі стороною відповідача не заявлена.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру заборгованості.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що 02 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Акціонерним банком «Укргазбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 333/П, відповідно до умов якого остання отримала у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності грошові кошти у сумі 122 000 доларів США, зі сплатою 12,5% річних, з кінцевим терміном повернення кредиту до 02 березня 2027 року.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2010 року у справі №2-4374/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк» суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 114 928,01 грн по залишку суми кредиту, заборгованості по простроченому кредиту, заборгованості по простроченим відсоткам та 79 252,73 грн пені за прострочення сплати кредиту і пені за прострочення сплати відсотків, а також стягнуто судові витрати у розмірі 1 730 гривень. Провадження за зустрічним позовом ОСОБА_1 в частині вимог про визнання частково недійсним кредитного договору за № 333/П від 02.03.2007, укладеного між сторонами, в частині п. 3.2.8 договору про право банку збільшувати розмір відсотків за користування кредитом з 12,5% річних до 13,5 % річних у разі порушення позичальником термінів внесення чергових платежів по договору та в частині п.п.4.1-4.3 договору про порядок внесення змін (доповнень) та розірвання договору в односторонньому порядку закрито. Частково задоволено зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 та встановлено валюту зобов`язань по кредитному договору № 333/П від 02.03.2007 національну валюту України - гривню. У задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено
Доказів виконання відповідачем указаного судового рішення про стягнення з неї на користь банку заборгованості матеріали справи не містять.
Предметом даного позову є стягнення на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3% річних та суми інфляційних втрат за прострочення відповідачем виконання грошового зобов`язання.
За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Отже, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, разом із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми.
Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).
Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.
Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Із матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 звернулася до банку з метою отримання банківських послуг та отримала кредит у розмірі 122 000 доларів США.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2010 року у справі № 2-4374/10 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укргазбанк», правонаступником якого є позивач, суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 1 114 928,01 грн по залишку суми кредиту, заборгованості по простроченому кредиту, заборгованості по простроченим відсоткам та 79 252,73 грн пені за прострочення сплати кредиту і пені за прострочення сплати відсотків
Таким чином, з ухваленням рішення Приморського районного суду м. Одеси від 21 червня 2010 року, яким стягнуто з відповідача заборгованість за договором № 333/П від 02.03.2007, зобов`язання відповідача зі сплати заборгованості за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тому позивач має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за час прострочення, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних та інфляційних втрат відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних та інфляційні втрати за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 на загальну суму 164 092,76 грн.
Водночас, визначаючи період стягнення сум за ч. 2 ст. 625 ЦК України, суд першої інстанції виходив з того, що у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц Велика Палата Верховного Суду, вказала, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.
При цьому, указане обмеження не пов`язане із поданням заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яке є підставою для відмови у задоволенні позову, а лише встановлює певні часові проміжки, за які кредитор має право на стягнення з боржника заборгованості, що пов`язана із невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язання.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
На підставі викладеного, суми згідно зі ст. 625 ЦК України, підлягають сплаті за останні три роки, які передували подачі позову.
Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних в сумі 43 925,70 грн та інфляційні втрати в сумі 120 167,06 грн за період з 12.03.2017 по 23.02.2022, згідно з наданим розрахунком.
На думку суду першої інстанції, як слідує з матеріалів справи, з даним позовом позивач звернувся до суду 16.02.2023, а тому період обчислення 3% річних та інфляційних втрат має обмежуватися періодом з 16.02.2020 по 23.02.2022.
Отже, суд першої інстанції вважав, що стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягає 3% річних від простроченої суми, заявленої позивачем, в розмірі 17 922,98 грн та інфляційні втрати в розмірі 56 134, 65 грн.

Однак з такими висновками суду першої інстанції про застосування строків позовної давності колегія суддів погодитись не може з огляду на таке.
Так, за правилами статті 256 ЦК України позовна давність – це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з частинами першою–п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.
Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог.
У разі, коли суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, суд повинен відмовити у задоволенні такого позову саме з цієї підстави.
Такого висновку щодо застосування норм права дійшов Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16-ц (провадження № 61-16895св18).
З матеріалів справи вбачається, що відповідач не заявляв про застосування позовної давності.
Посилання суду першої інстанції на те, що «указане обмеження не пов`язане із поданням заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, яке є підставою для відмови у задоволенні позову, а лише встановлює певні часові проміжки, за які кредитор має право на стягнення з боржника заборгованості, що пов`язана із невиконанням чи неналежним виконанням зобов`язання» є власним тлумаченням правових норм судом першої інстанції та не корелюються з положеннями цивільного законодавства.
Правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, стосуються виключно питання перебігу строку застосування позовної давності за позовними вимогами, які заявлені на підставі ст. 625 ЦК України.
Таким чином, позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних підлягають задоволенню за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 та становлять 43 925,70 гривень.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат.
Відповідно до статей 526, 530, 610, 611 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного законодавства. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). В разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня.
Гривня є законним платіжним засобом на території України.
Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України).
Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні – гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) – це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.
Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.
Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України – гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.
Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.
Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19).
Суд першої інстанції, стягуючи інфляційні втрати на вищезазначені положення закону та висновки Верховного Суду уваги не звернув, не врахував, що укладений між сторонами кредитний договір 333/П від 02 березня 2007 року надавався у доларах США у сумі 122 000.
Тобто передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню взагалі не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.
Водночас апеляційний суд враховує принцип заборони повороту до гіршого відомий ще з часів римського права та існував у зв`язку із іншим правилом – tantum devolutum quantum appellatum (скільки скарги, стільки і рішення). Правило заборони повороту означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення. Тобто, особа, яка оскаржує судове рішення, не може потрапити в гірше становище, порівняно із тим, що така особа досягнула в попередній інстанції в результаті своєї ж скарги (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2024 року у справі №756/11081/20).
Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині стягнення суми інфляційних втрат за період з 16.02.2020 по 23.02.2022 у розмірі 56 134,65 грн не може бути скасоване у силу принципу «tantum devolutum quantum appellatum», однак заявлені вимоги в апеляційній скарзі про стягнення інфляційних втрат за період з 12.03.2017 по 15.02.2020 задоволенню не підлягають з огляду на їх незаконність.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не встановив, що позовні вимоги про стягнення інфляційних збитків не заявлялись стороною позивача, тому є підстави для зміни рішення суду першої інстанції в частині суми стягнення трьох відсотків річних, збільшивши їх розмір з 17 922,98 гривень до 43 925,70 гривень.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 серпня 2024 року змінити в частині суми стягнення трьох відсотків річних, збільшивши їх розмір з 17 922,98 гривень до 43 925,70 гривень.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 10 лютого 2025 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                                       А.І. Дришлюк