ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/339/25	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №697/242/22 Категорія: 304020000 	Колісник Л. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 лютого 2025 року                                                                                                 м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Сіренко Ю.В.	
секретар 	Широкова Г.К.	

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача адвоката Дон В.О. на рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2024 (повний текст складено 13.12.2024, суддя в суді першої інстанції Колісник Л.О.) у цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, приватний нотаріус Черкаського районного нотаріального округу Стеблина С.В., про визнання договорів дарування недійсними,

в с т а н о в и в :

у лютому 2022 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у цій справі, яким просив визнати недійсними договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , та договір дарування земельної ділянки, площею 0,6 га, кадастровий номер 7110300000:02:002:0338, за цією ж адресою, укладені 12.10.2021 між ним, ОСОБА_1 , і ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які посвідчені приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу, реєстровий №2083 та №2085 відповідно.
Указує, що він зареєстрований у житловому будинку по АДРЕСА_1 . Вказаний будинок належав йому на підставі договору дарування, посвідченого Канівською міською державною нотаріальною конторою 05.12.1995 за реєстровим № 1-2830. У вказаному будинку позивач проживав з часу отримання його у власність разом з колишньою дружиною ОСОБА_4 та їхніми спільними дітьми: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Сімейне життя у позивача з дружиною не склалося та почалися конфлікти.   
Позивач потрапив з харчовим отруєнням до лікарні, де дружина повідомила лікарям про його отруєння алкоголем невідомого походження, що є неправдою.
Після цього у нього значно погіршився зір, самопочуття та загальний стан здоров`я. Після огляду МСЕК 30.11.2021 йому встановлено І (першу) групу інвалідності. Погіршення здоров`я могло відбутися внаслідок його побиття сином 12.10.2021 та посттравматичного ускладнення. Його колишня дружина та діти, особливо син, стали застосовувати до нього фізичне насильство, користуючись його безпорадним станом, вимагаючи переоформити будинок на них, як дізналися, що він бажає розірвати шлюб із дружиною та зрозуміли, що прийнятий ним в дар будинок не буде визнаний спільним сумісним майном подружжя. 
Позивач вважав, що його залишать у спокої і будуть йому допомагати, адже він фактично втратив зір, потребує сторонньої допомоги, та погодився залишити будинок дітям шляхом укладення договору довічного утримання. 12.10.2021 він прийшов разом зі своєю другою дружиною та дітьми до приватного нотаріуса Черкаського районного нотаріального округу Стеблини С.В., де було складено договір дарування житлового будинку та договір дарування присадибної земельної ділянки по АДРЕСА_1 . Текст договорів нотаріус вголос не читав, як це зазначено в договорах. Перебуваючи у збудженому стані та вважаючи, що в договорах зазначено обумовлені напередодні сторонами права та обов`язки, позивач поставив свій підпис в договорах. 
Після вказаного відповідачі не припинили відносно нього насильницьких дій, не надавали відповідної допомоги, не доглядали його, а шляхом обману заволоділи будинком та земельною ділянкою, які належали йому на праві особистої приватної власності. 
Позивач зазначає, що він помилився щодо правової природи правочину, оскільки, укладаючи договір дарування, вважав, що укладає договір довічного утримання. 
Договір дарування був укладений під впливом тяжкої обставини - хвороби та його безпорадного стану, потреби постійної сторонньої допомоги, додаткових матеріальних коштів на ліки та його утримання. 
У зв`язку з цим укладення договору дарування будинку та земельної ділянки не відповідає його внутрішній волі та життєвим обставинам.
Рішенням Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2024 позов у справі залишено без задоволення. Суд вказав, що позивач не довів свої позовні вимоги та не надав доказів, які б свідчили про його помилку щодо правової природи укладеного договору дарування та необхідність визнання його недійсним.
Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представник позивача адвокат Дон В.О. подав 06.01.2025 апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та задовольнити позовні вимоги. 
Вказує, що факт ознайомлення сторін із текстом договору дарування при його посвідченні нотаріусом та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним у зв`язку з помилкою дарувальника щодо правової природи цього правочину, що вбачається з відповідної практики ВС.
Отже висновки суду в цій справі про недоведеність позовних вимог є необґрунтованими.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів адвокат Шишка Р.І. просив апеляційну скаргу позивача відхилити, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін, оскільки вважає його законним та належним чином обґрунтованим.
Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При розгляді справи встановлено, що згідно Договору дарування житлового будинку від 12.10.2021, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В. за № 2083, дарувальник ОСОБА_1   безоплатно та без жодних умов передає у власність по 1/2 частці в праві власності кожному (дарує) своїм дітям - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а Обдаровані приймають у власність (приймають в дар) житловий будинок з надвірними спорудами під АДРЕСА_1 .
У вказаному договорі сторони підтвердили, що попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог законів, усвідомлюючи природу правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного уклали вищевказаний договір.
Зі змісту п.13 Договору від 12.10.2021 № 2083 слідує, що сторони підтвердили, що їм роз`яснено нотаріусом положення чинного законодавства щодо порядку укладення договорів дарування, підстав та наслідків визнання їх недійсними, зміст статей 203, 235, 377, 717-730 ЦК України та інші положення чинного законодавства.
Згідно п.15 вказаного Договору сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними відповідно до справжньої їхньої волі, на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором.
Відповідно до п.16 Договору Сторони підтверджують, що домовились і не мають жодних зауважень, доповнень або суперечностей щодо умов даного договору.
Згідно п.18 Договору вбачається, що текст договору прочитано вголос для Дарувальника (т.1 а.с. 9-12).
Також відповідно до Договору дарування земельної ділянки від 12.10.2021, який посвідчений приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Стеблиною С.В. за реєр. № 2085, Дарувальник ОСОБА_1    безоплатно та без жодних умов передає у власність по 1/2 частці в праві власності кожному (дарує) своїм дітям - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а Обдаровані приймають у власність (приймають в дар) земельну ділянку, площею 0,0600 га, кадастровий номер 7110300000:02:002:0338, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .
У вказаному договорі сторони підтвердили, що попередньо ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочинів вимог законів, усвідомлюючи природу правочину та значення своїх дій, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи вільно за відсутності будь-якого примусу як фізичного так і психічного уклали вищевказані договори.
Відповідно до   п.6.3 Договору від 12.10.2021, реєстр. № 2085, сторони підтвердили, що їм роз`яснено нотаріусом зміст ст. 81, 90, 91, 120, 121, 125, 126 ЗК України, ст. 203, 235, 377, 717-730 ЦК України, ст. 56, 57,65 СК України та інші положення чинного законодавства.
Згідно п.6.4. вказаного Договору сторони підтверджують, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними відповідно до справжньої їхньої волі, на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, бажають настання саме тих правоих наслідків, що створюються даним договором.
Відповідно до п.6.8 Договору текст договору прочитано вголос для Дарувальника (т.1 а.с 13-16).
Згідно з копіями медичної картки від 15.10.2021 у позивача ОСОБА_1 під час огляду були виявлені травма м`яза та сухожилка задньої групи м`язів у ділянці стегна, інші поверхневі травми ділянки кульшового суглоба та стегна (т.1 а.с. 17).
Відповідно до копії огляду ортопеда травматолога від 18.10.2021 у ОСОБА_1 встановлено діагноз остеохондроз хребта у дорослої особи поперековий відділ, травматичний загострення остеохондроз ПВХ з лівобічною люмбалгією та забій лівого стегна, післятравматичні гематоми лівого стегна (т.1 а.с.18).
Відповідно до копії огляду лікаря офтальмолога від 18.10.2021 ОСОБА_1 обстежений, встановлено анамнез щодо гостроти зору, об`єктивні дані (т.1 а.с. 19).
Згідно довідки від 27.10.2021 ОСОБА_1 звертався 13.10.2021 до поліції щодо викрадення інструментів та згідно витягу з Єдиного реєстру досудового розслідування від 16.10.2021 звертався 15.10.2021 до правоохоронних органів із заявою про спричинення йому 12.10.2021 тілесних ушкоджень ОСОБА_2 (т.1 а.с.20,21).  
У постанові про закриття кримінального провадження від 29.11.2021 дізнавачем зазначено, що опитаний ОСОБА_2 пояснив, що 12.10.2021 до їх будинку приїхав його батько ОСОБА_1 з двома невідомими чоловіками і мав намір забрати свої особисті речі з будинку. Він ОСОБА_2 допомагав також вантажити речі, наодинці із батьком не був, тілесні ушкодження йому не наносив, пояснив, що батько погано бачить, можливо він міг сам собі завдати тілесних ушкоджень після цього (т.1 а.с.22-23).
Відповідно до копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією, серія 12 ААВ № 355463 від 30.11.2021, позивачу ОСОБА_1 встановлено інвалідність І групи – загальне захворювання по зору. УТОС, потребує постійної сторонньої допомоги (т.1 а.с.8).
Такими є фактичні обставини у справі, встановлені судом. Правовідносини, наявні на їх підставі, мають таке правове регулювання.
Як передбачено ст. 627 ЦК України, відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Також статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.  Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.  Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України).
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).
Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.
За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.
Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.
Звертаючись до суду із позовом у цій справі,  ОСОБА_1 просив визнати недійсними договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 , та договір дарування земельної ділянки, площею 0,6 га, кадастровий номер 7110300000:02:002:0338, за цією ж адресою, укладені 12.10.2021 між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які посвідчені приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу, реєстровий №2083 та №2085. 
Підставами своїх вимог вказав помилку щодо правової природи правочинів, так як вважав, що за таким договорами відповідачі здійснюватимуть довічний догляд за позивачем. При цьому представник позивача в суді уточнив, що він не просить визнати вказаний правочин недійсним також і з підстав укладення його під впливом тяжкої обставини, як окрему правову підставу позову, згідно до вимог ст.233 ЦК України, а звертає увагу суду на те, що саме тяжкі обставини спонукали його на укладення договору довічного утримання зі своїми дітьми, який він помилково уклав як договір дарування.
Тобто в даному випадку суду належить встановити саме наявність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування, що суд визначає на підставі встановлених під час судового розгляду обставин конкретної справи.
Так у пункті 15 (договір дарування квартири) та пункті 6.4 (договір дарування земельної ділянки) зазначено, зокрема, що сторони підтверджують, що договори відповідають їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними відповідно до справжньої їхньої волі, на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даними договорами.
Позивач власноручно виконав підписи у спірних договорах дарування, розуміючи, що укладається саме такий вид договору, а нотаріус визначився щодо його волі, роз`яснив зміст договорів та наслідки їх укладення, зокрема, щодо втрати позивачем права власності на майно.
Слід врахувати, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У постанові ВС від 03.10.2018 у справі №759/17065/14-ц зроблено правовий висновок про те, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
У постанові ВС від 15.09.2021 в справі №161/17523/16-ц вказано, що: «наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, - суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров`я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі (іншому житлі) після укладення договору дарування. Виключно у разі встановлення цих обставин правила частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Також ВС у своїй постанові від 26.10.2022 в справі №947/32485/20 наголосив, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах. 
Ураховуючи викладене вище правове регулювання, а також встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, за якими при укладенні спірних договорів його сторони були обізнані про той об`єм прав та обов`язків, що виникають у них за таким правочином, про що вказано у самому тексті правочинів, а також роз`яснено нотаріусам при посвідченні договору, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанцій про необґрунтованість позовних вимог. 
Поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. 
Мотив правочину — це стимул його вчинення і  дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за  яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, установлених у законі, проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.10.2022 у справі № 947/32485/20 (провадження № 61-7209св22), постанову Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01.12.2022 у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22)).
Отже, твердження позивача про те, що тяжкі обставини спонукали його до вчинення правочину, є підставою для визнання спірних угод як таких, що укладені під впливом помилки, відносяться до мотиву укладення цих правочинів, що в даному випадку немає правового значення у справі.
Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Так позивачем не доведено, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування він помилявся стосовно правовідносин сторін, які ними врегульовано, оскільки, укладаючи такі договори, він усвідомлював їх істотні умови і правові наслідки укладення, про що поставив свій підпис.
До укладення оспорюваних договорів нотаріусом позивача попередньо ознайомлено з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений сторонами вид правочину, що також підтверджується змістом договорів.
Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації.
За обставин справи позивач змінив свої наміри щодо відчуження майна вже після укладення договору дарування, що не може свідчити про помилку стосовно правової природи договору саме під час укладення такого правочину.
Доводи скаржника про те, що факт ознайомлення сторін із текстом договору дарування при його посвідченні нотаріусом та роз`яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання договору дарування недійсним у зв`язку з помилкою дарувальника, що вбачається з практики ВС, слід оцінити критично, адже дієздатна фізична особа, якій на момент укладення правочинів було лише 55 років, укладаючи правочин та маючи повну та належну обізнаність про його характер та наслідки, що не спростовує скаржник, безумовно перебувала в об`єктивних умовах, що виключають невірне сприйняття правового характеру спірних договорів, більш того позивач укладав договори в присутності свого адвоката, одночасно користуючись його правовою допомогою. 
За вимогами ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України. Незнання законів не звільняє від юридичної відповідальності.
Отже необізнаність позивача стосовно тих чи інших норм права не може слугувати підставою недійсності правочину.
Інші доводи позивача стосуються з`ясування обставин, вже встановлених судом першої інстанції, та переоцінки вже оцінених ним доказів у справі, тому не можуть бути враховані судом апеляційної інстанції.     
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2024 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу представника позивача – без задоволення.
На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відхиленням вимог апеляційної скарги та наявністю пільг у скаржника щодо оплати судового збору за приписами п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» як у особи з інвалідністю відповідної групи, витрати по оплаті судового збору за апеляційний перегляд справи слід віднести на рахунок державного бюджету.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 05.12.2024 у даній цивільній справі – залишити без змін.
Витрати по оплаті судового збору за перегляд цієї справи апеляційним судом віднести на рахунок державного бюджету. 
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 26.02.2025.

Суддя-доповідач                 

Судді