Номер провадження: 22-ц/813/244/25 
Справа № 522/24645/15-ц
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л. В.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія 5

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарю судового засідання Губареві Д.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Одесі справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 – адвоката Козачишина Олега Вікторовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 (правонаступник – ОСОБА_5 ), ОСОБА_1 за участю третіх осіб на боці відповідачів без самостійних вимог щодо предмету спору – Приморської державної нотаріальної контори у місті Одеса, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу – Тиквенка Анатолія Вікторовича, про визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та договору дарування, визначення частки, припинення права власності на частку квартири, стягнення грошової компенсації за частку, визнання права приватної власності, витребування частки шляхом звільнення та виселення, анулювання (скасування) реєстрації права власності, вселення, стягнення судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

08 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , за участю третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: першої Одеської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального Тиквенка А.В., реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про визнання свідоцтва про право на спадщину та договору дарування недійсним, визнання права власності на спадкове майно, анулювання реєстрації права власності, припинення права на частку в спільному майні та усунення перешкод у користуванні майном.
Підставою вказаних позовних вимог позивач зазначив, що ОСОБА_3 є спадкоємцем першої черги свого батька – ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 40 років. На день його смерті залишилось майно: 620/3000 часток квартири АДРЕСА_1 , з яких 248/3000 належали померлому та 248/6000 часток належало бабці позивача – ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та 248/3000 – діду ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем яких був батько позивача, який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.
Позивач вказав, що після смерті ОСОБА_6 . Перша Одеська нотаріальна контора відкрила спадкову справу. Проте, позивач пропустив строк для прийняття спадщини з поважних причин, а тому він подав позов до суду до ОСОБА_4 , як до особи, яка прийняла спадщину та рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року (справа №522/15568/14-ц) йому був наданий додатковий строк (два місяці) для прийняття спадщини, яке набрало законної сили 26 травня 2015 року. Після цього, ОСОБА_3 звернувся до Першої Одеської нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, та, як зазначає позивач, він фактично прийняв спадщину. Проте, у видачі свідоцтва йому було нотаріусом відмовлено та рекомендовано звернутися до суду, оскільки ОСОБА_4 приховала від нотаріуса факт наявності у померлого спадкоємця першої черги – сина, і отримала 05 грудня 2011 року свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 620/3000 часток квартири АДРЕСА_1 і 27 грудня 2012 року подарувала цю частку ОСОБА_1 .. Після смерті батька, який не залишив заповіту, позивач вважає, що є єдиним спадкоємцем першої черги, а тому видане ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину підлягає визнанню недійсним.
Позивач також повідомив, що з моменту відкриття спадщини спірна частина квартири перебувала у спільній частковій власності, а саме – 620/3000 часток квартири належала ОСОБА_3 , а 248/6000 – часток належала ОСОБА_4 окремим свідоцтвом (після смерті своєї матері). Фактично частка ОСОБА_4 складає 1/6 частини спірної частки квартири, яка є незначною, а спільне володіння і користування квартирою є неможливим. Позивач зазначив, що готовий компенсувати за цю частку вартість квартири згідно з експертизою.
Крім того, позивач вказав, що у нього відсутні правовстановлюючі документи на спірну квартиру, що також є перешкодою для видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. В квартиру його не впускають. Тому просив його вселити.
Позивач також звернувся з позовною вимогою про припинення права власності на частку квартири, стягнення грошової компенсації її вартості, визнання права власності на таку частку квартири. Посилався на те, що між сторонами склалися неприязні стосунки щодо порядку користування спільною квартирою, яку поділити неможливо (т. 1, а.с. 1-41).
12 квітня 2016 року позивач змінив предмет позовні вимоги (т. 1, а.с. 199-201) та просив:
- визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом видане державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В. 05 грудня 2011 року за реєстр. №7-2481 ОСОБА_4 на 620/3000 часток квартири АДРЕСА_1 , заг.пл. 297,2 кв.м, житл. пл.180,2 кв.м;
- визнати недійсним договір дарування, посвідчений 27.12.2012р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А.В., за реєстр. №763, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в частині дарування 620/3000 часток квартири АДРЕСА_1 , заг. пл. 297,2 кв.м, житл. пл. 180,2 кв.м;
- визначити частку ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 248/6000 часток;
- припинити право власності ОСОБА_1 на 248/6000 часток квартири АДРЕСА_1 ;
- у рахунок грошової компенсації на 248/6000 часток квартири АДРЕСА_1 стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 35 235,83 грн,
- визнати право особистої приватної власності ОСОБА_3 на 248/6000 часток квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з 7 кімнат, заг.пл. 296,2 кв.м., у т.ч. житл.пл.178,8 кв.м;
- витребувати у ОСОБА_1 248/1000 часток квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити вказану квартиру та виселення;
- анулювати (скасувати) реєстрацію права власності на 248/1000 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 ,
- скасувати реєстрацію ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 ;
- усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом вселення ОСОБА_9 в квартиру АДРЕСА_1 .
02 лютого 2022 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Вирішено визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В. 05 грудня 2011 року за реєстр. №7-2481 ОСОБА_4 на 620/3000 часток квартири АДРЕСА_1 , заг. пл. 297,2 кв.м, житл. пл. 180,2 кв.м; визнати недійсним договір дарування, посвідчений 27 грудня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А.В., за реєстр. №763, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в частині дарування 620/3000 часток квартири АДРЕСА_1 , заг. пл.297,2 кв.м, житл. пл. 180,2 кв.м; в іншій частині позовних вимог – відмовити; стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 487 гривень 20 копійок; в іншій частині вимог щодо стягнення судового збору – відмовити (т. 5, а.с. 16-27).
15 березня 2022 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року. Представник апелянта не погоджується з оскаржуваними рішенням, вважає його таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Так, представник апелянта не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо незнання позивача про смерть його батька в період з 07 березня 2011 року по 07 вересня 2011 року, а тому вважає, що висновки, викладені у рішенні Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року у справі №522/15568/14-ц, не підтверджують обставини даної справи. З огляду на це, представник апелянта просив витребувати матеріали цивільної справи №522/15568/14-ц з Приморського районного суду м. Одеси для дослідження їх судом апеляційної інстанції. Також, на думку представника апелянта, рішення суду першої інстанції в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом №7-2481 підлягає скасуванню, оскільки, як зазначає представник апелянта, ОСОБА_4 на момент видачі свідоцтва, будучи спадкоємицею другої черги, мала гарантоване законодавством право на спадкування після смерті ОСОБА_6 , так як інші особи своїм правом на прийняття спадщини в період з 07 березня 2011 року по 07 вересня 2011 року не скористалися. Представник апелянта звертає увагу на те, що 02 березня 2016 року відповідач ОСОБА_4 подала до суду першої інстанції заяву про застосування строків позовної давності, однак судом першої інстанції, як зазначає представник апелянта, не аргументовано з яких підстав у їх застосуванні було відмовлено. Представник апелянта, не погоджуючись з даною позицією суду першої інстанції, вважає, що строки позовної давності підлягають застосуванню в даній справі і на підставі цього оскаржуване рішення підлягає скасуванню. З огляду на викладене, представник апелянта просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове, яким в цій частині вимог відмовити (т. 5, а.с. 128-154).
17 березня 2022 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Козачишина Олега Вікторовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року. Представник апелянта не погоджується з оскаржуваним рішенням в частині незадоволених позовних вимог, вважає його в цій частині таким, що ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, а також, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Так, представник апелянта зазначає, що ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем першої черги, а ОСОБА_4 є спадкоємцем другої черги. При цьому, представник апелянта наголошує на тому, що ОСОБА_3 у судовому порядку поновив своє право на подання заяви про прийняття спадщини після смерті свого батька і таку заяву ним було подано до нотаріуса, отже, на думку представника апелянта, право на спадкування після смерті батька виникло у ОСОБА_3 у день відкриття спадщини, яка належить спадкоємцю незалежно від часу її прийняття. На підставі зазначеного, представник апелянта вказує на те, що позивач є єдиним спадкоємцем всього майна батька, а саме 620/3000 часток квартири під АДРЕСА_1 . Представник апелянта також зазначив, що у спірній квартирі частка відповідача у розмірі 1/6 є незначною, не може бути виділена в натурі, квартира є річчю неподільною, а спільне володіння та користування спірною квартирою є неможливим. Враховуючи це та посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловленої в постанові від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17, представник апелянта вказав на можливість застосування в даній справі ст. 365 ЦК України. З огляду на викладене, представник апелянта просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року в частині незадоволених позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог, в іншій частині – залишити без змін (т. 5, а.с. 186-201).
Відзиви на апеляційні скарги від представника позивача та представника відповідача до апеляційного суду не надходили.
18 квітня 2022 року до Одеського апеляційного суду надійшло клопотання представника ОСОБА_3 – адвоката Козачишина Олега Вікторовича, в якому останній зазначив, що ОСОБА_3 стало відомо про смерть одного з відповідачів, а саме ОСОБА_4 . Представник апелянта вказує на те, що самостійно отримати документальне підтвердження вищевказаної інформації у апелянта та його представника немає можливості, у зв`язку із позицією органів ДРАЦС м. Одеси щодо неможливості розкриття персональних даних фізичних осіб. З огляду на це, представник апелянта просив витребувати у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) інформацію щодо реєстрації смерті ОСОБА_4 та у Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі інформацію про відкриття спадкової справи померлої ОСОБА_4 , про нотаріальну контору/приватного нотаріуса, який відкрив спадкову справу щодо зазначеної особи, інформацію про осіб, які є спадкоємцями померлої, з наданням копій відповідних документів та копії відповідної спадкової справи (т. 6, а.с. 54-55).
Одеським апеляційним судом надіслано запит до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) щодо отримання копії свідоцтва про смерть або витягу з актового запису про смерть ОСОБА_4 в порядку, передбаченому абз. 11 п. 9 розділу І Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 52/5 від 18 жовтня 2000 року (т. 6, а.с. 98).
31 жовтня 2022 року надійшла відповідь на запит стосовно надання повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть. З даного витягу вбачається, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , про що 16 жовтня 2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) видано свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 (т. 6, а.с. 104-106).
Для встановлення наявності чи відсутності у померлої ОСОБА_4 спадкоємців з метою визначення в подальшому процесуальних правонаступників особи, яка вибула, ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 листопада 2022 року витребувано з Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі витяг зі Спадкового реєстру щодо відкриття спадкової справи після померлої ОСОБА_4 та копію спадкової справи щодо майна ОСОБА_4 , за наявності (т. 6, а.с. 110-112).
03 квітня 2023 року представник ОСОБА_3 – адвокат Козачишин Олег Вікторович подав до Одеського апеляційного суду клопотання про витребування доказів та заміну сторони у справі її правонаступником. В обґрунтування клопотання представник апелянта (позивача) зазначив, що у померлої відповідачки ОСОБА_4 є син – ОСОБА_5 , який був зареєстрований та проживав разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 . Також представник апелянта (позивача) повідомив, що заяву про відмову від спадщини своєї матері ОСОБА_5 не подавав (т. 6, а.с. 135-137). 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 квітня 2023 року витребувано: 
1) з Відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (вул. Середньофонтанська, 30Б, м. Одеса, 65039) копію свідоцтва про народження або витяг з актового запису про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ;
2) з Приморської державної нотаріальної контори у місті Одесі (65012, м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 19-Б):
- інформацію про відсутність заяви ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , про відмову від спадщини своєї матері – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце народження – м. Одеса, ідентифікаційний номер – НОМЕР_3 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 ;
- витяг зі Спадкового реєстру про наявність (відсутність) посвідченого до 14 жовтня 2020 року заповіту, складеного від імені ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце народження – м. Одеса, ідентифікаційний номер – НОМЕР_3 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 .
3) з Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради (65017, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д) відомості про зареєстрованих станом на 14 жовтня 2020 року осіб у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 .
4) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно:
- інформацію про осіб, за якими станом на 14 жовтня 2020 року було зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 ;
- інформацію про всі об`єкти нерухомого майна, які станом на 14 жовтня 2020 році були зареєстровані за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , місце народження – м. Одеса, ідентифікаційний номер – НОМЕР_3 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 (т. 6, а.с. 166-170).
13 червня 2023 року ухвалою Одеського апеляційного суду залучено ОСОБА_5 до участі у справі як правонаступника відповідача ОСОБА_4 (т. 7, а.с. 16-18).
24 липня 2023 року правонаступник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав відзив на апеляційну скаргу, в якій зазначив, що підтримує апеляційну скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , заперечує проти задоволення апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – адвоката Козачишина Олега Вікторовича, просить скасувати рішення та додаткове рішення, відмовивши в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (т. 7, а.с. 26-27).
В ході перегляду справи судом апеляційної інстанції, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав заяву про повернення судового збору, внесеного в більшому розмірі, ніж встановлено законом. В обґрунтування заяви представник відповідача вказує на те, що в апеляційній скарзі, що подана в інтересах ОСОБА_1 , розрахунок розміру судового збору здійснено з урахуванням частково (5/6 частин) задоволеної судом першої інстанції окремої позовної вимоги немайнового характеру про визнання недійсним нотаріального договору за №763 від 27 грудня 2012 року. З огляду на це, представник відповідача просить повернути на користь ОСОБА_1 з Державного бюджету України судовий збір у розмірі 137,8 грн (т. 7, а.с. 47-52).
Крім того, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_2 подав клопотання про виправлення арифметичної помилки в ухвалі Одеського апеляційного суду від 21 березня 2022 року про залишення без руху апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – адвоката Козачишина Олега Вікторовича на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року. Представник відповідача вважає, що позивачем за звернення до суду із апеляційної скаргою не в повній мірі сплачено судовий збір та, надаючи власний розрахунок судового збору, який, на думку представника відповідача, підлягав сплаті позивачем за подання апеляційної скарги, просить виправити арифметичну помилку в мотивувальній частині ухвали Одеського апеляційного суду від 21 березня 2022 року, в якій замість неправильного цифрового грошового значення «7689,75 грн», вказати правильне цифрове грошове значення «15295,80 грн» (т. 7, а.с. 54-65).
Ухвалами Одеського апеляційного суду від 21 березня 2024 року клопотання представника ОСОБА_1 – Попескула Олексія Федоровича про повернення надмірно сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги – залишено без задоволення, а клопотання про виправлення арифметичних помилок в ухвалі Одеського апеляційного суду від 21 березня 2022 року – залишено без розгляду (т. 7, а.с. 229-235).
З огляду на викладене та з врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 9, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці, тимчасово відряджені до Одеського апеляційного суду), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
У судовому засіданні 30 січня 2025 року представник позивача – адвокат Козачишин О.В. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, проти задоволення апеляційної скарги представника відповідача заперечував. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи. З матеріалів справи вбачається, що представники апелянтів мають зареєстровані електронні кабінети у підсистемі «Електронний суд», у зв`язку з чим судові повістки відправлялися до електронного кабінету особи. При цьому, згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга представника позивача частково підлягає задоволенню, а апеляційна скарга представника відповідача задоволенню не підлягає, з огляду на таке.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_4 не мала права на спадкування за законом на спадщину після смерті ОСОБА_6 , оскільки вона не є спадкоємцем першої черги, на відміну від позивача, який є спадкоємцем першої черги , а була спадкоємцем лише другої черги. В даному випадку, суд першої інстанції, вбачав порушення спадкових прав позивача (єдиного спадкоємця першої черги) видачою відповідачці ОСОБА_4 свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки згідно з частиною першою статті 1261-1265 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені законом. При цьому, посилаючись на постанову Верховного Суду від 11 грудня 2019 року, суд першої інстанції зазначив, що порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших заінтересованих осіб, яким в даному випадку є позивач як спадкоємець, є самостійною підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсними. Тому, суд першої інстанції вважав, що позовна вимога про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори Шатіловою О.В. 05 грудня 2011 року за реєстр. №7-2481 ОСОБА_4 на 620/3000 часток квартири АДРЕСА_1 , заг.пл. 297,2 кв.м, житл. пл.180,2 кв.м., є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, оскільки ОСОБА_4 не мала права на спадкування, зважаючи на правило черговості спадкування за законом, сестра спадкодавця як спадкоємець за законом другої черги відстороняється від спадкування дитиною спадкодавця (перша черга спадкоємців за законом) (т. 5, а.с. 23).
Враховуючи встановлення судом першої інстанції права позивача на спадщину як спадкоємця першої черги, суд першої інстанції вважав також можливим і задовольнити позовну вимогу про визнання недійним в частині договору дарування, посвідчений 27 грудня 2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тиквенко А.В., за реєстр. №763, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в частині дарування 620/3000 часток квартири АДРЕСА_1 , заг.пл. 297,2 кв.м, житл. пл. 180,2 кв.м, оскільки на відчужену частину майна ОСОБА_4 не мала прав, тобто і право на відчуження (т. 5, а.с. 24).
Щодо позовних вимог визначити частку ОСОБА_1 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 у розмірі 248/6000 часток, то суд першої інстанції вважав, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки така його частка, що була подарована йому ОСОБА_4 ніким не оспорюється, і є тією частиною, що залишається за ним згідно з договором дарування від 27 грудня 2020 року (т. 5, а.с. 24).
Крім того, представник відповідача заявляв, що припинення права власності відповідача завдасть йому та його сім`ї істотної шкоди і що його частка не є малозначною в його розумінні, а тому суд першої інстанції не вбачав підстав для задоволення позовних вимог щодо припинення права власності ОСОБА_1 на 248/6000 часток спірної квартири та визнання за ОСОБА_3 права особистої приватної власності на всю спірну квартиру, а також стягнення з позивача на користь відповідача грошових коштів за 248/6000 часток спірної квартири (т. 5, а.с. 24).
Суд першої інстанції також вважав, що посилання позивача на те, що відповідач перешкоджає йому у користуванні квартирою, а він має право на житло та отримати можливість розпоряджатися своєю часткою, не має правового значення для вирішення спору, оскільки ці обставини не є підставою для захисту прав позивача в обраний ним спосіб, а можуть бути передумовою для заявлення негаторного позову. При цьому, суд першої інстанції зауважив, що так як позивач має право на спадщину, але такі позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування за законом за ним на 620/300 часток позивачем не було заявлено, суд не вбачав за можливе задовольнити вимогу про його вселення (т. 5, а.с. 26).
Щодо вимоги витребувати у ОСОБА_1 248/1000 часток квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити вказану квартиру та виселення, та анулювати (скасувати) реєстрацію права власності на 248/1000 часток квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 , суд зазначив, що ОСОБА_4 при укладанні договору дарування подарувала ОСОБА_10 дві частки квартири, які їй належали на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, та що судом встановлено, що вона не мала право розпоряджатися спадщиною у розмірі 620/3000 часток, тому суд не вбачав підстав для витребування у ОСОБА_10 будь-якої іншої частки, окрім 620/3000 частки, проте позивачем заявлено вимогу про витребування іншої частки квартири (248/1000), а тому підстави для задоволення такої вимоги відсутні. Також, суд першої інстанції вважав, що не підлягають задоволенню і вимога про звільнення цієї частки квартири та виселення, скасування його реєстрації в цій квартирі, оскільки ОСОБА_1 залишається власником іншої подарованої йому ОСОБА_4 частки квартири, а саме 248/6000 (т. 5, а.с. 26).
Серед іншого, щодо позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом вселення ОСОБА_9 в квартиру АДРЕСА_1 , суд першої інстанції також відмовив у задоволенні цієї вимоги, оскільки позивач ще не реалізував своє право на визнання за ним права на спадщину (т. 5, а.с. 26).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 .
Як вже зазначалося вище, представник відповідача оскаржує рішення суду першої інстанції лише в частині задоволених позовних вимог, оскільки не погоджується із висновками суду першої інстанції щодо посилання на обставини, які були встановлені при розгляді цивільної справи №522/15568/14-ц та які, за словами представника відповідача, не можуть бути покладені за основу при вирішенні по суті спору у даній справі (т. 5, а.с. 132).
За обставинами справи №522/15568/14-ц у серпні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, уточнивши який просив визнати причини пропуску строку для прийняття спадщини поважними, визначити ОСОБА_3 додатковий строк тривалістю в два місяці для подання заяви про прийняття спадщини за законом, що відкрилася після смерті ОСОБА_6 .
В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 18 серпня 1992 року його мати ОСОБА_11 розлучилася з батьком ОСОБА_6 , після чого батько належним чином не виконував батьківських обов`язків щодо його утримання та піклування, уникав спілкування з ним і матір`ю, проживав окремо, востаннє він бачив батька на початку 2011 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, про що позивачу стало відомо лише у 2014 році. Позивач є єдиним спадкоємцем, оскільки інших дітей у ОСОБА_6 не було і він не був одружений. Після смерті ОСОБА_6 . ОСОБА_4 звернулася до Першої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 05 грудня 2011 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 . Строк для прийняття спадщини був пропущений у зв`язку з тим, що позивач був призваний та проходив військову службу у лавах Збройних Сил України і працював поза межами м. Одеси. Крім того, ОСОБА_4 , яка є його тіткою, приховала від нього факт смерті батька, що підтверджує її заява про прийняття спадщини, в якій вона вказала, що є єдиним спадкоємцем. Ураховуючи наведене, позивач просив позов задовольнити.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано причини пропуску ОСОБА_3 строку для прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 поважними. Визначено ОСОБА_3 додатковий строк протягом двох місяців, достатній для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька ОСОБА_6 , що помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , який розраховувати з дня набрання рішенням законної сили. Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на підставі частини третьої статті 1272 ЦК України позовні вимоги ОСОБА_3 про поновлення строку та визначення додаткового строку для прийняття спадщини підлягають задоволенню, оскільки відповідач приховала від державного нотаріуса відомості про наявність у померлого спадкоємця першої черги – сина, тобто позивача.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2015 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.
Не погоджуючись з рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 , який не брав участі у справі, однак вважав, що оскаржуване рішення впливає на його права, 11 березня 2016 року звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_3 у задоволенні позову.
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 26 травня 2015 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_3 . Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, розглядаючи справу без залучення до участі у справі особи, яка подала апеляційну скаргу – ОСОБА_1 , суди вирішили питання щодо його прав та обов`язків без його участі, чим порушили норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Суд апеляційної інстанції посилався на те, що після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , свідоцтво про право на спадщину за законом від 05 грудня 2011 року, яка складається з 620/3000 часток квартири під АДРЕСА_1 , отримала ОСОБА_4 , після чого на підставі договору дарування від 27 грудня 2012 року подарувала ОСОБА_1 .
Верховний Суд постановою від 21 листопада 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнив частково. Рішення Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 2016 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що вирішуючи справу, суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем померлого ОСОБА_6 , спір про поновлення строку та визначення додаткового строку для прийняття спадщини не стосується його прав та інтересів як спадкоємця. Поза увагою суду апеляційної інстанції залишилася та обставина, що до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 входить не лише спірна квартира, а і рухоме майно. Тож, суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову, фактично позбавив позивача права на частину майна, право власності на яке до ОСОБА_1 не перейшло.
Одеський апеляційний суд постановою від 29 червня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року залишив без змін. Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за обставинами даної справи спір виник щодо надання додаткового строку для прийняття спадщини між позивачем ОСОБА_3 , який є сином спадкодавця, та ОСОБА_4 , яка є сестрою спадкодавця. ОСОБА_1 , який на підставі договору дарування набув спірне майно, до участі в справі не залучався, не є спадкоємцем ОСОБА_6 . Фактично, поданням апеляційної скарги апелянт намагається запобігти витребування спірного майна, яке він набув безкоштовно внаслідок здійснення дарування.
Постановою Верховного Суду від 13 травня 2020 року касаційну скаргу Попескула Олексія Федоровича як представника ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року задоволено частково, постанову Одеського апеляційного суду від 26 червня 2019 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, посилаючись на те, що у разі, якщо рішенням суду першої інстанції не вирішено питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не приймала участі в розгляді справи – апеляційне провадження підлягає закриттю, а якщо навпаки – суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції лише з цих підстав та відмовляє в позові.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року закрито. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 .
Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2021 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 10 червня 2021 року відмовлено. Відмовляючи у відкритті касаційного провадження, Верховний Суд виснував, що, встановивши, що предметом позову у цій справі є визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом, а правовідносини у цій справі стосуються прав та обов`язків спадкоємців – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , судове рішення місцевого суду ухвалене у цій справі не містить вимог щодо визнання права власності на спірну квартиру, а отже, й висновків щодо прав та обов`язків ОСОБА_1 , апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що при вирішенні цього спору не вирішувалось питання про права, свободи, інтереси або обов`язки заявника, а тому відкрите апеляційне провадження підлягає закриттю.
Таким чином, за результатами розгляду справи №522/15568/14-ц рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року, яким визнано поважними причини пропуску ОСОБА_3 строку для прийняття спадщини та визначено ОСОБА_3 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька, залишено в силі.
Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача вважає, що обставини необізнаності ОСОБА_3 щодо смерті його батька ОСОБА_6 підлягають встановленню в рамках даної справи та мають входити до предмету доказування, оскільки до розгляду справи №522/15568/14-ц ОСОБА_1 залучений не був (т. 5, а.с. 132).
Разом з тим, згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.
Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про преюдиційність обставин, встановлених рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року, оскільки вимоги, заявлені ОСОБА_3 у справі №522/24645/15-ц є похідними від вимог, що були заявлені в рамках розгляду справи №522/15568/14-ц, без з`ясування обставин в якій звернення до суду із позовом у справі №522/24645/15-ц було б неможливим. При цьому, в ході розгляду справи судами апеляційної та касаційної інстанції констатовано відсутність порушення прав та інтересів ОСОБА_1 , оскільки заявлені позовні вимоги стосувалися лише ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як спадкоємців ОСОБА_6 , а отже в рамках справи №522/24645/15-ц процесуальна позиція сторони відповідача базується на спробі переглянути рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року, яке неодноразово були предметом оскарження в судах апеляційної та касаційної інстанції, однак залишене в силі. З огляду на це, доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд відхиляє.
За ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Так, відповідно до ст.ст. 1261 та 1262 ЦК України в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
З матеріалів спадкової справи, копія якої знаходиться матеріалах даної справи вбачається, що на момент смерті ОСОБА_6 останньому належали 620/3000 часток квартири АДРЕСА_1 , з яких 248/3000 часток належали ОСОБА_6 , 248/6000 часток належали ОСОБА_12 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , 248/3000 часток належали ОСОБА_8 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадкоємцем яких був їх син ОСОБА_6 , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав (т. 1, а.с. 110). У рамках справи №522/15568/14-ц встановлено, що ОСОБА_3  є спадкоємцем першої черги після смерті  ОСОБА_6 , тобто ближчого ступеня споріднення, ніж ОСОБА_4 , яка є спадкоємцем другої черги (т. 1, а.с. 12). 
Згідно з копією договору дарування від 27 грудня 2012 року ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_1 248/1000 часток квартири АДРЕСА_1 , які складаються з 248/6000 (які належать дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05 грудня 2011 року №7-2478) та 620/3000 часток квартири (які належать дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05 грудня 2011 року №7-2481) (т. 1, а.с. 22-24).
За ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Встановивши порушення порядку черговості та, у зв`язку з цим відсутності у ОСОБА_4 прав на спадкування 620/3000 частин спірної квартири після ОСОБА_6 , а отже і на відчуження цієї частки на користь ОСОБА_1 (оскільки, в даному випадку, фактично діє старе правило римського права: «ніхто не може передати іншому більше прав на річ, ніж має сам»), суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом та частково визнання договору дарування недійсним. 
Щодо застосування строків позовної давності.
Під час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_4 подала заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, зазначивши, що і позивач, і її його мати про смерть ОСОБА_6 знали так як відповідач одразу сповістила мати позивача про це, а також про те, що ОСОБА_4 подала документи до нотаріальної контори та оформила спадщину. Тому, ОСОБА_4 вважала, що строк позовної давності для позивача з приводу оскарження свідоцтва про право на спадщину сплив 05 грудня 2014 року (т. 1, а.с. 192-193).
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як вже зазначалося вище, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року ОСОБА_3 визначено додатковий строк для прийняття спадщини. При цьому, у вказаному рішенні встановлено, що позивач не мав можливості подати у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщину у зв`язку з тим, що взагалі не знав про смерть батька, тобто з поважних причин. В подальшому, 08 грудня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із даним позовом, тобто через 9 місяців після ухвалення рішення у справі №522/15568/14-ц, що свідчить про помилковість висновків сторони відповідача щодо пропуску строку позовної давності, у зв`язку з чим така заява не підлягає задоволенню, а доводи представника апелянта щодо необґрунтованості відмови суду першої інстанції в застосуванні наслідків пропуску строку позовної давності є неспроможними.
Інших доводів апеляційна скарга представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 не містить, а тому, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу, залишає оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог без змін.
Щодо апеляційної скарги представника ОСОБА_3 – адвоката Козачишина Олега Вікторовича. Так, представник позивача оскаржує рішення суду першої інстанції в частині вимог, щодо яких у задоволенні позову було відмовлено, тобто щодо визначення частки, припинення права власності на частку квартири, стягнення грошової компенсації за частку, визнання права приватної власності, витребування частки шляхом звільнення та виселення, анулювання (скасування) реєстрації права власності, вселення (т. 5, а.с. 200-201).
Оскільки, як було правильно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_4 не мала права на відчуження на користь ОСОБА_1 620/3000 частин спірної квартири, то відповідно до договору дарування від 27 грудня 2012 року ОСОБА_1 є власником лише 248/6000 (що належали ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 05 грудня 2011 року №7-2478 та які вона успадкувала після смерті своєї матері ОСОБА_7 ).
Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 зазначав, що фактично частка відповідача складає 1/6 частину квартири, що, на думку позивача, є незначною часткою, яка не може бути виділена в натурі, оскільки спірна квартира є річчю неподільною. Крім того, позивач повідомив, що спільне володіння і користування спірною квартирою неможливе у зв`язку з неприязними стосунками сторін (т. 1, а.с. 5).
Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За ч. 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Частинами першою – третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Відповідно до ч.1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.
Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі №908/1754/17).
При цьому, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників (постанова Верховного Суду від 31 травня 2023 року, справа № 372/931/19).
Так, згідно з висновком експерта №02/19 від 26 липня 2019 року ринкова вартість 248/1000 частки квартири за адресою: АДРЕСА_4 , визначена станом на 26 липня 2019 року складає 29819 дол. США або 760871 грн. Лінійні розміри, площа і планування квартири АДРЕСА_1 , не дозволяють провести виділ 248/6000 часток квартири з організацією ізольованих квартир в складі житлових та підсобних приміщень кухні, ванної, туалету, які відповідали б нормативно-технічним вимогам ДБН В. 2.2.-15-2005 «Будівлі і споруди. Основні положення», що пред`являються до самостійних квартир. Ринкова вартість 248/6000 частки квартири за адресою: АДРЕСА_4 , визначена станом на 26 липня 2019 року складає 4970 дол. США або 126812 грн (т. 2, а.с. 207-220).
Крім того, як вже зазначалося вище ОСОБА_1 отримав 248/6000 часток квартири на підставі договору дарування, який за своєю правовою природою є безоплатним, а отже обдаровуваний не мав перед дарувальником будь-якого зобов`язання матеріального характеру. При цьому, представником відповідача неодноразово повідомлялося суду, що ОСОБА_1 на початку 2015 року разом із дружиною виїхав за межі України, перебуває у м. Тбілісі та з того часу на територію України не повертався (т. 1, а.с. 139-142), що, у свою чергу, свідчить про відсутність достатнього триваючого зв`язку особи з конкретним місцем проживання, як «житла», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції.
Враховуючи, що частка ОСОБА_1 є незначною і не може бути виділена в натурі, відсутність триваючого зв`язку особи з конкретним місцем проживання, а також те, що частку у спірному майні ОСОБА_1 отримав на безоплатній основі, апеляційний суд вважає, що вимога позивача про припинення права власності ОСОБА_1 на 248/6000 часток квартири підлягає задоволенню, оскільки, за встановлених обставин, завдана внаслідок такого припинення шкода не буде істотною.
У постанові від 09 вересня 2024 року, справа №671/1543/21 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив, що: «Стаття 365 ЦК України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною першою статті 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини другої статті 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України (визнання права).
Набуття права власності позивачкою на припинену частку відповідача у спільному майні в порядку статті 365 ЦПК України відповідає визначеній частиною п`ятою статті 11 ЦК України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків.
Крім того, визнання права застосовується не лише у разі наявності порушення такого права, а також у разі його невизнання чи оспорення, що узгоджується з частиною першої статті 15 та статтею 392 ЦК України». 
Так, згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
З копії спадкової справи вбачається, що 08 червня 2015 року (тобто, після ухвалення рішення Приморського районного суду м. Одеси від 19 березня 2015 року у справі №522/15568/14-ц) ОСОБА_3 звертався до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (т. 1, а.с. 126), однак, з копії спадкової справи, що міститься в матеріалах даної цивільної справи, вбачається, що будь-яких нотаріальних дій після подання цієї заяви вчинено не було. На це звертав увагу ОСОБА_3 , звертаючись до суду із даним позовом, а також його представник, обґрунтовуючи вимоги в апеляційній скарзі (т. 1, а.с. 2, т. 5, а.с. 193), а тому також просив визнати за ним право власності на 248/1000 часток квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 200).
З огляду на встановлені обставини, право ОСОБА_3 на набуття права власності на спірну квартиру, не визнається та оспорюється відповідачем у справі, що переглядається. Зазначене, зокрема, і стало підставою для заявлення позовної вимоги про визнання права власності на спірну квартиру. Тому, з урахуванням вище викладеного, вимога про визнання за позивачем права власності на спірну квартиру є тією вимогою, яка фактично забезпечує досягнення мети поданого позову, а задоволення такої вимоги призведе фактично до вирішення спору між сторонами.
При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Ухвалами Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2018 року та 07 грудня 2021 року заяву представника позивача і відповідача задоволено. Доручено Територіальному управлінню Державної судової адміністрації України в Одеській області прийняти на депозитний рахунок Приморського районного суду м. Одеси грошові кошти від позивача ОСОБА_3 у сумі 35235,83 грн (т. 2, а.с. 170-171) та у сумі 91576,17 грн (т. 4, а.с. 34).
З матеріалів справи вбачається, що позивачем на депозитний рахунок Приморського районного суду м. Одеси перераховано грошові кошти 11 травня 2018 року в розмірі 35235,85 грн (т. 2, а.с. 178-180) та 22 грудня 2021 року у розмірі 91576,17 грн (т. 4, а.с. 36-37), тобто в загальному розмірі 126812,02 грн, що відповідає визначеній у висновку експерта №02/19 від 26 липня 2019 року ринковій вартості частки спірної квартири, що належить ОСОБА_1 . 
Оскільки вимога щодо припинення права власності на частку у спільному майні підлягає задоволенню та враховуючи попередню сплату позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, апеляційний суд вважає за можливе на підставі ч. 2 ст. 365 ЦК України в рахунок грошової компенсації за 248/6000 часток квартири АДРЕСА_1 стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 126812 грн, що були внесені на відповідний рахунок Територіального управління ДСА в Одеській області.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтями 387 та 391 ЦК України визначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а також має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Так, згідно з ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.
З урахуванням того, що за обставинами даної справи, спірне житло було набуто відповідачем безкоштовно (за договором дарування), вимоги про витребування у ОСОБА_1 248/1000 часток квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити вказану квартиру та виселення, а також усунення перешкоди у здійсненні права власності шляхом вселення ОСОБА_3 у спірну підлягають задоволенню, як такі, що є похідними від вище розглянутих позовних вимог.
Щодо вимог про анулювання (скасування) реєстрації права власності за ОСОБА_1 на 248/1000 часток спірної квартири та про скасування реєстрації ОСОБА_1 у квартирі, то вказані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки вирішуються в позасудовому порядку на підставі судового рішення за результатами розгляду спору по суті.
Таким чином, оскільки висновки суду першої інстанції частково не відповідають обставинам справи, апеляційний суд на підставі п. 3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, відхиляючи апеляційну скаргу представника відповідача та частково задовольняючи апеляційну скаргу позивача, скасовує рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо припинення права власності, стягнення грошових коштів у рахунок компенсації, визнання права власності, витребування частки шляхом звільнення та виселення, а також вселення, та ухвалює в цій частині нове рішення про задоволення цих вимог.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – адвоката Козачишина Олега Вікторовича – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 лютого 2022 року – скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо припинення права власності, стягнення грошових коштів у рахунок компенсації, визнання права власності, витребування частки шляхом звільнення та виселення, а також вселення, ухваливши в цій частині нове рішення.
Припинити право власності ОСОБА_1 на 248/6000 часток квартири АДРЕСА_1 .
У рахунок грошової компенсації за 248/6000 часток квартири АДРЕСА_1 стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 126812 грн, що були внесені на відповідний рахунок Територіального управління ДСА в Одеській області.
Визнати право особистої приватної власності ОСОБА_3 на 248/1000 часток квартири АДРЕСА_1 .
Витребувати у ОСОБА_1 248/1000 часток квартири АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 звільнити вказану квартиру та виселення.
Усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом вселення ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1 .
В іншій частині рішення – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                                 А.І. Дришлюк

М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

Повний текст постанови складений 24 лютого 2025 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                        А.І. Дришлюк