Постанова
Іменем України
 
28 січня 2025 року     
 
м. Київ
 
провадження № 22-ц/824/5123/2025
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду  цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О. Ф. (суддя-доповідач), 
суддів: Желепи О. В., Стрижеуса А. М.,
за участю секретаря Марченка М. С.,  
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на ухвалу Володарського районного суду Київської області 
 
від 22 листопада 2024 року 
 
в складі судді Ткаченка О. В.
 
у цивільній справі №940/448/23 Володарського районного суду Київської області
 
за скаргою ОСОБА_1 
 
про визнання неправомірними дій та скасування рішень старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ковтун Владислави-Марії Сергіївни,
 
стягувач - ОСОБА_2 ,
 
                                      У С Т А Н О В И В:
 
04 жовтня 2024 року ОСОБА_1 , посилаючись на неправомірність та незаконність дій старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - Дарницький ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ, Відділ) Ковтун В.-М. С. у виконавчому провадженні №75371998, звернувся до суду зі скаргою, в якій просив:
 
- визнати поважними причини пропуску строку на подання скарги та поновити такий строк;
 
- визнати неправомірними дії та скасувати постанови старшого державного виконавця Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ, Відділ)                           Ковтун В.-М. С. від 16.08.2024 про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні.
 
В обґрунтування скарги ОСОБА_1 посилався на те, що 31.05.2024 Володарським районним судом Київської області на підставі постанови Київського апеляційного суду від 18.03.2024 видано виконавчий лист у справі №940/448/23, резолютивною частиною якого не встановлено чіткого алгоритму дій для боржника ОСОБА_1 , а саме не визначено порядку дій, які він повинен виконати для належного забезпечення надання дитини для зустрічей, що створює правову невизначеність і ускладнює виконання судового рішення.
 
Вказував, що постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.08.2024 державним виконавцем винесено з порушенням вимог ч. 1 ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження", яка вимагає, щоб виконавчі дії проводилися за місцем проживання, перебування або роботи боржника. А тому відкриття виконавчого провадження за незареєстрованим місцем проживання матері дитини, а не боржника, є грубим порушенням законодавства.
 
Виконавче провадження відкрито 16.08.2024 незаконно та безпідставно, з грубим порушенням вимог Закону України "Про виконавче провадження", оскільки оригінал виконавчого листа стягувачем ОСОБА_2 було подано до виконавчої служби разом з клопотанням за вх. №18317 від 19.08.2024, тобто через три дні після відкриття виконавчого провадження. 
 
Встановлення державним виконавцем строку для виконання рішення протягом 10 робочих днів суперечить вимогам чинного законодавства, оскільки згідно з ч. 6 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів, крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачень з дитиною. Вважав, що таким чином державним виконавцем створено штучні умови, за яких виникає формальне право застосування до боржника відповідальності за дії, які він не повинен здійснювати у відповідності до виконавчого листа від 31.05.2024.
 
Виконавчий лист від 31.05.2024 не відповідає вимогам пп. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження, оскільки в ньому не зазначено РНОКПП боржника, як і не зазначено в жодній з оспорюваних постанов державного виконавця. Додав, що не зазначення РНОКПП позбавило його можливості бути належним чином проінформованим про виконавче провадження, оскільки за приписами Закону України "Про виконавче провадження" постанову про відкриття виконавчого провадження державний виконавець може надсилати сторонам виконавчого провадження в електронній формі, зокрема до електронного кабінету в ЄСІТС, наявність якого виконавець перевіряє за РНОКПП. 
 
Зауважив також, що в матеріалах справи відсутні докази надсилання йому засобами поштового зв`язку оскаржуваних постанов від 16.08.2024, як і докази отримання таких постанови чи повернення поштових відправлень без вручення.
 
Крім цього посилався на те, що постанови державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору є похідними від постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому вони теж є неправомірними та підлягають скасуванню.
 
Також в обґрунтування скарги зазначив, що судове рішення, яке перебуває на примусовому виконанні, не відповідає якнайкращим інтересам дитини в аспекті забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, оскільки фактично є примушуванням дитини до зустрічей з матір`ю без попереднього налагодження контакту між ними.
 
Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 07 жовтня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на звернення до суду із скаргою та призначено скаргу до розгляду.
 
Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 22 листопада 2024 року в задоволенні скарги відмовлено.
 
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи; судом не надано належної правової оцінки поданим доказам.
 
В обґрунтування апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції під час розгляду скарги проігнорував його доводи про те, що оригінал виконавчого листа був долучений стягувачем 19.08.2024, тобто через три дні після прийняття 16.08.2024 державним виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження.
 
Суд належним чином не дослідив докази та як наслідок дійшов помилкового висновку, що більшість поданих скаржником документів повинні бути досліджені судом на етапі розгляду справи про визначення місця проживання дитини, а не під час вирішення питання про неправомірність дій державного виконавця та скасування постанов в ході примусового виконання судового рішення про забезпечення позову.
 
Вказував, що ним подано скаргу про визнання неправомірними дій та скасування постанов державного виконавця і заперечуючи проти скарги державний виконавець подав відзив, в якому просив відмовити в задоволенні скарги в частині визнання неправомірними дій державного виконавця                     Ковтун В.-М. С. Проте, незважаючи на це, суд першої інстанції вийшов за межі вимог, зазначених у відзиві державного виконавця, стверджуючи, що відзив стосується всіх аспектів скарги. 
 
Вважав, що суд не надав належну оцінку доводам державного виконавця, викладених у відзиві на скаргу, які свідчать про незаконність прийнятих 16.08.2024 постанов про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору.
 
Звернув увагу, що долучений державним виконавцем до відзиву на скаргу список згрупованих відправлень Укрпошти не доводить, що на адресу                ОСОБА_1 було направлено саме постанову про відкриття виконавчого провадження від 16.08.2024. Додав, що суд виявив формальний підхід до розгляду скарги та фактично не надав належної оцінки як порушенню строків, так і відсутності належного підтвердження відправлення державним виконавцем боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження.
 
За наведених обставин просив скасувати ухвалу Володарського районного суду Київської області від 22.11.2024 та ухвалити нове судове рішення про задоволення скарги у повному обсязі.
 
Заперечуючи проти апеляційної скарги, державний виконавець Ковтун В.-М. С. Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) подала відзив, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу - без змін.
 
Представник скаржника - Сербінова А. А. в судовому засіданні в режимі відеоконференцзв'язку апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених в ній.
 
Стягувач ОСОБА_2 та її представник Філонова В. Ю. в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.
 
Державний виконавець Дарницького РВ ДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Ковтун В.-М. С., належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився. У відзиві на апеляційну скаргу просив проводити розгляд справи за відсутності представника Відділу.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності державного виконавця.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника, стягувача та представника стягувача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
 
Щодо вимог скарги про визнання неправомірними дій та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження 
 
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
 
Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів і рішень інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню є Закон України «Про виконавче провадження».
 
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Згідно з частиною першою статті 18 Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Відмовляючи в задоволенні скарги в частині вимог про визнання неправомірними дій та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження, суд першої інстанції виходив з того, що державний виконавець при прийнятті постанови про відкриття виконавчого провадження діяв у відповідності до вимог закону.
 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його правильним, враховуючи наступне.
 
Судом встановлено, що на примусовому виконанні у старшого державного виконавця Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Ковтун В.-М. С. з 16 серпня 2024 року перебуває виконавче провадження №75371998 з примусового виконання виконавчого листа від 31 травня 2024 року у справі №940/448/23, виданого Володарським районним судом Київської області на підставі постанови Київського апеляційного суду від 18 березня 2024 року, якою постановлено тимчасово, до набрання рішенням суду про визначення місця проживання дитини законної сили, забезпечити позов шляхом встановлення зустрічей ОСОБА_2 з донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності батька ОСОБА_1 та                  будь-яких інших осіб, 10 год. 00 хв. кожного першого понеділка місяця по                 10 год. 00 хв. годину кожного другого понеділка місяця та з 10 год. 00 в. кожного третього понеділка місяця по 10 год. 00 хв. кожного четвертого понеділка місяця безперервно за своїм місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .
 
З копії матеріалів виконавчого провадження №75371998 вбачається, що                    21 червня 2024 року до Відділу на примусове виконання від ОСОБА_2 надійшла заява про примусове виконання виконавчого листа №940/448/23 від 31.05.2024 про зобов`язання ОСОБА_4 забезпечити надання дитини ОСОБА_5 для зустрічей дитини з матір`ю у встановлений судом графік побачень.
 
28 червня 2024 року державним виконавцем Відділу Ковтун В.-М. С. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, згідно п. 10 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження», якою визначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
 
06 серпня 2024 року в. о. начальника  Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Лапанашвілі П. винесено постанову про перевірку матеріалів виконавчого провадження, якою постановлено скасувати повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до  виконання у ВП №75371998 та зобов`язано старшого державного виконавця Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) Ковтун В.-М. С. в найкоротші строки вжити заходів, спрямованих на повне фактичне виконання рішення суду по виконавчому провадженню №75371998, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження».
 
16 серпня 2024 року старшим державним виконавцем Відділу Ковтун В.-М. С. прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження №75371998 на підставі постанови від 06.08.2024 про перевірку матеріалів виконавчого провадження та надіслано сторонам виконавчого провадження рекомендованим листом до відома.
 
19 серпня 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Дарницького ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) з клопотанням, в якому посилаючись на те, що оригінал виконавчого листа від 31.05.2024 повертався їй на підставі повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу від 25.06.2024, просила приєднати до матеріалів виконавчого провадження №75371998 оригінал виконавчого листа Володарського районного суду Київської області від 31.05.2024 у справі №940/448/23.
 
З урахуванням наведених фактичних обставин, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що виконавче провадження відкрито виконавцем за відсутності оригіналу виконавчого листа.
 
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження відправки сторонам виконавчого провадження, в тому числі ОСОБА_1 , копії постанови від 16.08.2024 про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем до суду першої інстанції надано список від 19.08.2024 згрупованих відправлень "Рекомендований лист" Укрпошта з трекінговим номером відправлення (том 1, а. с. 233). Згідно списку згрупованих відправлень, постанову про відкриття виконавчого провадження надіслано ОСОБА_1 за наступною адресою: АДРЕСА_2 , тобто за адресою, зазначеною у виконавчому листі.
 
За приписами ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.
 
З наведеного слідує, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги, що виконавець належним чином не повідомив боржника про відкриття виконавчого провадження.
 
Посилання скаржника на те, що наданий виконавцем список згрупованих відправлень не підтверджує, що боржнику було надіслано саме копію постанови від 16.08.2024 про відкриття виконавчого провадження, не заслуговують на увагу судової колегії, оскільки скаржник не надав суду належних доказів того, що 19.08.2024 державним виконавцем було надіслано інший документ, а не постанову про відкриття виконавчого провадження. До того ж, 16.08.2024 припадало на п`ятницю, а 19.08.2024 (понеділок), що свідчить про дотримання державним виконавцем строків надсилання постанови про відкриття виконавчого провадження, визначених Законом України "Про виконавче провадження", протягом двох днів, з урахуванням вихідних днів, на який припадав останній день вчинення дії.
 
Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідивши наявні у справі докази, дійшов правильного висновку, що державним виконавцем у відповідності до вимог Закону України "Про виконавче провадження" правомірно 16.08.2024 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 31.05.2024, у зв`язку з чим обґрунтовано відмовив в задоволенні скарги в цій частині вимог.
 
При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано вказав на те, що більшість поданих ОСОБА_1 письмових доказів підлягає дослідженню під час вирішення між сторонами по суті спору про визначення місця проживання дитини, а не під час розгляду скарги про неправомірність дій та скасування постанов державного виконавця під час примусового виконання судового рішення про забезпечення позову у справі про визначення місця проживання дитини.
 
Дійсно, як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження своїх вимог до скарги ОСОБА_1 , окрім копій виконавчого листа від 31.05.2024, повідомлення про повернення виконавчого документа, постанови державного виконавця від 06.08.2024, оспорюваних постанов від 16.08.2024 про відкриття виконавчого провадження, про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору, клопотання стягувача від 19.08.2024,  долучено 29 актів, складених ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у період з 07 серпня 2023 року по 02 вересня 2024 року (том 1, а. с. 19-33). Зі змісту даних актів вбачається, що ОСОБА_1 здійснював бесіди зі своєю донькою ОСОБА_8 на предмет зустрічі з мамою ОСОБА_2 (стягувач у виконавчому провадженні), за результатами яких і складалися ці акти про те, що вмовляння дитини до спілкування та зустрічі з її мамою буде примушуванням дитини здійснювати дії поза її волею.
 
Крім того, 27 із вище вказаних актів складені у період з 07.08.2023 по 05.08.2024, тобто прийняття державним виконавцем 16.08.2024 постанови про відкриття виконавчого провадження, а відтак не стосуються обставин, які є предметом скарги ОСОБА_1 про неправомірність дій та скасування постанов державного виконавця.  
 
З урахуванням викладеного колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що більшість наданих скаржником доказів є предметом дослідження під час вирішення спору по суті про визначення місця проживання дитини.
 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказав, що у відзиві Відділу на скаргу останній просив відмовити в задоволенні скарги лише в частині визнання неправомірними дій державного виконавця, а оскаржуваній ухвалі суд зазначив про те, що Відділ повністю заперечує проти скарги.
 
Дійсно, дана обставина підтверджується прохальною частиною відзиву Відділу на скаргу ОСОБА_1 та мотивувальної частиною оскаржуваної ухвали      (том 1, а. с. 230-231, 255). Проте, дана обставина не спростовує висновку про правомірність дій державного виконавця при відкритті виконавчого провадження та відповідно не свідчить про незаконність постанови державного виконавця від 16.08.2024 про відкриття виконавчого провадження. 
 
Поруч з цим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що зміст відзиву Відділу на скаргу вказує на те, що останній повністю не погоджується з вимогами скарги ОСОБА_1 . Крім цього, у відзиві на апеляційну скаргу Відділ також повністю просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги            ОСОБА_1 .
 
Відтак, аргументи ОСОБА_1 про те, що доводи державного виконавця у відзиві на скаргу свідчать про незаконність оскаржуваної постанови про відкриття виконавчого провадження є його власними роздумами.
Інші доводи апеляційної скарги в частині відмовлених вимог скарги про неправомірність дій та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження зводяться до власного тлумачення ОСОБА_1 положень закону "Про виконавче провадження" та обставин, які склалися між сторонами виконавчого провадження та cуб`єктом оскарження.  
При цьому колегія суддіввраховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Сукупність вищезазначеного приводить до висновку, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні скарги в цій частині.
 
За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції ухвалу в частині вимоги скарги про неправомірність дій та скасування постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
 
Щодо вимог скарги про скасування постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору
Постановляючи ухвалу про відмову в задоволення скарги в частині скасування постанови державного виконавця від 16.08.2024 про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанови від 16.08.2024 про стягнення виконавчого збору, суд першої інстанції не звернув уваги, що Верховний Суд неодноразово наголошував, що Закон України «Про виконавче провадження» встановив спеціальний порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби щодо виконання постанов про стягнення виконавчого збору. Згідно з цим порядком відповідні спори належать до юрисдикції адміністративних судів, і їх слід розглядати за правилами адміністративного судочинства.
Подібну правову позицію викладено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі №381/2126/18, від 06 червня 2018 року у справі №921/16/14-г/15, від 13 березня 2019 року у справі № 545/2246/15-ц, від 27 березня 2019 року у справі №766/10137/17, від                    03 квітня 2019 року у справах №370/1034/15-ц, №370/1288/15, від 12 червня 2019 року у справі №370/1547/17.
Крім того, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі №180/377/20 зроблено висновок, що «правовідносини в частині визнання незаконними та скасування постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору та про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження є адміністративно-правовими, а тому справа у цій частині підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства».
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 24.07.2024 у справі №369/12781/21.
У відповідності до вимог ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо  справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
За приписами ст. 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.  
Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
Отже, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні скарги про скасування постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині.
Оскільки колегія суддів дійшла висновку про скасування ухвали суду першої інстанції в частині відмовлених вимог про скасування постанов про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору з ухваленням нового судового рішення в цій частині про закриття провадження, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. 255, 268, 374, 375, 377, 383, 384, 389 ЦПК України,
                                       П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Ухвалу Володарського районного суду Київської області від 22 листопада 2024 року в частині відмови у задоволенні скарги про визнання неправомірними дій державного виконавця та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження - залишити без змін.
 
Ухвалу Володарського районного суду Київської області від 22 листопада 2024 року в частині відмови у задоволенні скарги про скасування постанови про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та постанови про стягнення виконавчого збору - скасувати.
 
Провадження в частині вимог ОСОБА_1 про скасування постанов старшого державного виконавця Дарницького відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Ковтун Владислави-Марії Сергіївни від 16 серпня 2024 року про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору -  закрити.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Головуючий                                                                              О. Ф. Мазурик
 
Судді                                                                                           О. В. Желепа
 
                                                                                                     А. М. Стрижеус