ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 205/1851/23
провадження № 61-4050св24
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Ситнік О. М., 
Сердюка В. В., 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: 
ОСОБА_3 , Соборний відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року в складі судді Остапенко Н. Г. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року, в складі суддів Халаджи О. В., Канурної О. Д. Космачевської Т. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог 
У лютому 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , про визнання батьківства. В подальшому позивач змінив предмет позову та просив:
-          визнати його батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
-          виключити з актового запису № 235, складеного Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 16 лютого 2016 року, про народження дитини        ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про        ОСОБА_2 як батька ОСОБА_4 , 
-          внести зміни до актового запису № 235, складеного Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 16 лютого 2016 року, про народження дитини          ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: змінити по батькові дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », батьком дитини ОСОБА_4 записати ОСОБА_1 .
Понесені судові витрати зі сплати судового збору та витрати, пов`язані із проведенняv експертизи просив покласти на відповідача. 
Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 
2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано ОСОБА_1 батьком ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Виключено з актового запису № 235, складеного 16 лютого 2016 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів про народження ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відомості про батька - ОСОБА_2 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Внесено зміни до актового запису № 235, складеного 16 лютого 2016 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів про народження ОСОБА_4 , 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінено по батькові дитини з « ОСОБА_5 » на « ОСОБА_6 », зазначено батьком дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Судові витрати покладено на ОСОБА_1 .
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд першої інстанції керувався вимогами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України(далі -ЦПК України) та, врахувавши обставини справи, вирішив покласти судовий збір та витрати, пов`язані з проведенням експертизи на позивача.
У листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року, в якій просив скасувати рішення в частині розподілу судових витрат, поклавши такі витрати на відповідача.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року в частині відмови у стягненні з відповідача судових витрат залишено без змін.
Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача судових витрат, посилаючись на вимоги частини дев`ятої статті 141 ЦПК України, дійшов висновку про те, що у даному випадку судові витрати не можуть бути покладено на відповідача, оскільки ініціатором подання позову був саме ОСОБА_1 , матеріалами справи не встановлено, що відповідач ОСОБА_2 якимось чином порушував права позивача, що стало підставою для подання позову, метою подання позову було встановлення батьківства, про що у свою чергу відповідач не міг знати. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
16 березня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат та постанову Дніпровського апеляційного суду                від 14 лютого 2024 року.
Заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2024, ухвалити нове судове рішення в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат та стягнути їх з відповідача.
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, порушили норми процесуального права.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2024 року відкрито провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду 
м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року, витребувано з Ленінського районного суду м. Дніпропетровська матеріали цивільної справи № 205/1851/23. 
21 травня 2024 року справа надійшла до Верховного Суду. 
Ухвалою Верховного Суду від 07 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що суди, відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення судових витрат з відповідача, керувались частиною дев`ятою статті 141 ЦПК України, однак не обґрунтували в чому полягало зловживання позивачем чи його представником їх процесуальними правами, або їх неправильні дії.
Позиція інших учасників справи
08 квітня 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вивчив матеріали справи, перевірив доводи касаційної скарги та виснував, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод
від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення від 21 жовтня 2010 року в справі «Дія 97 проти України», заява № 19164/04, § 47).
Згідно з пунктом 8 частини другої статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду.
Конституція України як закон прямої дії має найвищу юридичну силу, а офіційне тлумачення конституційних положень здійснюється Конституційним Судом України, який у низці своїх рішень висловив правову позицію щодо права на оскарження судових рішень та доступу до правосуддя, згідно з якою кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо особа вважає, що її права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке, згідно зі статтею 64 Конституції України, не може бути обмежене (пункти 1, 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп; абзац сьомий пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 25 квітня 2012 року
№ 11-рп/2012).
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку (частини перша та п`ята статті 4 ЦПК України).
У частині першій статті 8 ЦПК України закріплено те, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Для практичної реалізації конституційної засади змагальності сторін законом гарантуються однакові можливості сторонам в усьому, що стосується їх прав, оскільки дійсна змагальність буде можлива лише за умови дотримання рівних можливостей у збиранні, наданні та дослідженні доказів.
ЄСПЛ вказав, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом (рішення ЄСПЛ «Gurepka v. Ukraine», № 38789/04, § 23, від 08 квітня 2010 року).
ЄСПЛ зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (рішення у справі «Харченко проти України», заява    № 37666/13, від 03 жовтня 2019 року).
ЄСПЛ вказав, що процедура допуску скарг до розгляду та провадження виключно з питань права, на відміну від того, що стосується питань фактів, може відповідати вимогам статті 6 Конвенції, навіть якщо скаржнику не була надана можливість бути особисто заслуханим апеляційним чи касаційним судом, за умови, якщо відкрите судове засідання проводилось у суді першої інстанції і якщо суди вищої інстанції не мали встановлювати факти справи, а тільки тлумачили відповідні юридичні норми (рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Жук проти України» (Zhuk v. Ukraine), заява № 45783/05).
Вочевидь, публічний характер провадження у судових органах, згаданих 
у пункті 1 статті 6 Конвенції, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Аксен проти Німеччини» (AXEN V. GERMANY), заява № 8273/78, пункт 25).
У справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи (частина перша статті 42 ЦПК України).
За пунктом 2 частини першої статті 42 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право, зокрема, брати участь у судових засіданнях, якщо інше не визначено законом.
Однією з підстав касаційного оскарження позивач зазначає порушення його права на захист. Так, зазначивши в апеляційній скарзі про свій намір брати участь в судових засіданнях під час розгляду справи особисто та/або через представника, його представник адвокат Гусаров В. О. прибув у приміщення Дніпровського апеляційного суду у призначений час судового засідання 14 лютого 2024 року 
о 09 годині 40 хвилин. Однак, незважаючи на присутність адвоката Гусарова В. О. у приміщенні апеляційного суду, працівники суду не повідомили його ані про перенесення судового засідання на 10 годину, ані про його початок у вказаний час.  До залу судового засідання, де відбувався розгляд справи, адвокат запрошений не був та не викликався, тим самим був позбавлений права на участь у судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 , інтереси якого він представляє.
Позивач також зазначив, що не відповідають дійсності твердження суду апеляційної інстанції щодо неявки в судове засідання адвоката через його зайнятість в іншому судовому засіданні, що спростовується матеріалами справи. 
Надаючи оцінку вказаним доводам касаційної скарги, Верховний Суд враховує наступне.
Згідно з матеріалами справи,  в листопаді 2023 року позивач ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року в частині розподілу судових витрат, при цьому у вказаній скарзі позивач просив здійснювати розгляд справи за його участі та/або участі його представника.
06 грудня 2023 року до матеріалів справи доданий ордер на надання правничої допомоги серії АЕ № 1233664 від 06 грудня 2023 року, що посвідчує повноваження адвоката Гусарова В. О. на представництво інтересів позивача ОСОБА_1 в Дніпровському апеляційному суді. 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року  відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року, а ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 11 грудня 2023 року справу призначено до апеляційного розгляду.
В матеріалах справи містяться відомості щодо повідомлення позивача про судове засідання, призначене на 14 лютого 2024 року на 09 годину 40 хвилин.
14 лютого 2024 року Дніпровський апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 за відсутності позивача та його представника Гусарова В. О., ухваливши оскаржувану постанову, якою залишив рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2023 року без змін.
У постанові Дніпровський апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 , будучи повідомленим про день та час розгляду справи належним чином, у судове засідання не з`явився, а його представник повідомив про неможливість брати участь в судовому засіданні у зв`язку із зайнятістю в іншій справі. 
Разом з тим, будь-які відомості на підтвердження вказаних обставин в матеріалах справи відсутні, зокрема відповідні заяви чи клопотання, телефонограми самого позивача та його представника, а також довідка секретаря судового засідання та інші докази. 
Крім того, за наявності такого клопотання учасника справи, апеляційний суд був зобов`язаний його розглянути та оцінити на предмет поважності (неповажності) причин неявки учасника справи в судове засідання, в залежності від цього, вирішити питання щодо відкладення судового засідання або розгляду справи за відсутності такого учасника на підставі наявних в матеріалах справи доказів. 
Щодо доводів позивача про те, що його представник Гусаров В. О. з`явився в судове засідання, однак справа була розглянута без його запрошення, вказані обставини мають бути перевірені апеляційним судом під час нового розгляду справи.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 20 червня 2018 року у справі № 914/1748/17 вказав, що порушені права можуть захищатися як у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), так і на наступних стадіях судового процесу, а саме при апеляційному перегляді справи. Ці стадії судового захисту є єдиним судовим процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення справ з метою захисту порушеного права.
Судові процедури повинні бути справедливими, особа не може бути позбавлена права на справедливий суд.
Допущені судом апеляційної інстанції порушення процесуального закону унеможливлюють перегляд справи Верховним Судом по суті спору.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду ухвалена без додержання процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає необхідним касаційну скаргу задовольнити частково, оскаржену постанову апеляційного суду скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
З огляду на встановлене касаційним судом порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, що тягне за собою скасування судового рішення, Верховний Суд не перевіряє обґрунтованість доводів касаційної скарги щодо вирішення спору по суті.
У зв`язку з наведеним з метою забезпечення завдання цивільного судочинства, а саме забезпечення справедливого розгляду справи, з метою непорушення права сторін на доступ до правосуддя, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а постанова апеляційного суду - скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Щодо судових витрат
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 389, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
 
Судді                                                                                                 В. М. Ігнатенко
                                                                                                          
                                                                                                          С. О.Карпенко
                                                                                                         
                                                                                                         О. М. Ситнік
                                                                                                         
                                                                                                         В. В. Сердюк