УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 лютого 2025 року
м. Київ
справа №  550/172/23
провадження № 51 - 5697 ск 24
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 13 червня 2024 року та  ухвалу Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 ,
встановив:
За вироком вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 13 червня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік.
На підставі ст. 75 КК  ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
За вироком суду, 24 квітня 2022 року приблизно о 16: 40 год ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу ставка на вул. Ватутіна в с. Іскрівка Полтавського району Полтавської області, зустрів раніше не знайомого йому ОСОБА_4 та на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з останнім, в ході сварки, діючи умисно, наніс руками, стиснутими в кулаки, в область обличчя потерпілого ОСОБА_4 декілька ударів, не менше п`яти. Після того, як потерпілий впав на землю, ОСОБА_6 наніс йому декілька ударів, не менше трьох, ногами, взутими у кросівки, в область голови ОСОБА_4 , внаслідок чого спричинив потерпілому тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому латеральної стінки гратчастої кістки зліва з розвитком полігемо синуситу, мастоїдиту, рваних ран та гематоми м`яких тканин повік лівого ока з субкон`юнктивальним крововиливом; забійної рани м`яких тканин скроневої ділянки зліва; закритого перелому кісток носу; травматичних переломів коронок I, II і III зубів на верхній щелепі зліва і закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку легкого ступеню, які кваліфікуються, як ушкодження середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року вирок місцевого суду залишено без зміни.
У касаційній скарзі адвокат ОСОБА_5 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій засудженого ОСОБА_6 , посилаючись на допущені, на його думку, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність і невідповідність призначеного засудженому покарання тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі через м`якість, просить скасувати вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів й призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обґрунтовуючи свої вимоги, представник потерпілого указує на те, що суди при ухваленні вироку не врахували показання свідків та потерпілого, які вказували, що обвинувачений перебував у стані алкогольного сп`яніння, а також, що злочин вчинено щодо особи похилого віку, що є також обставинами, які обтяжують покарання. Внаслідок побиття потерпілий позбавлений можливості повноцінного приймання їжі, що в подальшому призвело до порушень шлунково-кишкового тракту та інших порушень з постійними болями, погіршився зір. Тому вважає, що стягнута судом сума завданої матеріальної шкоди є незначною та не відповідає витратам понесеними потерпілим, дійсна сума витрат на лікування складає 100 013 грн. Також зазначає, що потерпілому не було відшкодовано суму за викрадений металошукач, а саме 17 248 грн. 
Вважає, що звільнення обвинуваченого на підставі ст. 75 КК є недоцільним, оскільки він свою вину у вчиненому не визнавав майже 2 роки, а визнав лише при доведенні беззаперечним доказами, не сприяв розкриттю злочину, завдані збитки та моральну шкоду не відшкодував.
Заперечує висновки судів про те, що працездатність ОСОБА_7 повністю відновлено, так як він продовжує лікування, у зв`язку з цим задоволення судом матеріальної шкоди на суму 6787,81 грн, а саме відповідно до чеків за час перебування на стаціонарному лікуванні є неправильним. Вважає, що матеріальна шкода складається з витрат на лікування в сумі 100 013 грн та 39 248 грн вартість викраденого у потерпілого металошукача та компенсація упущеної вигоди.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом, а також правильність кваліфікації його дій за вказаною статтею у касаційній скарзі представником потерпілого не оспорюються та не заперечуються. 
Зі змісту касаційної скарги ОСОБА_5 вбачається, що він фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Питання призначення покарання визначають форму реалізації кримінальної відповідальності в кожному конкретному випадку з огляду на суспільну небезпечність і характер злочину, обставини справи, особу винного, а також обставини, що пом`якшують або обтяжують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Відповідно до вимог ст. 65 КК суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або суворість.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак.
Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з позиції суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом (хоча й у межах відповідної санкції статті) видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначено, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Вказаних вимог закону апеляційним судом дотримано в повному обсязі.
Як слідує зі змісту вироку місцевого суду, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином,  дані про особу обвинуваченого, який  раніше не судимий, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває, неодружений, утриманців не маючий,  відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих обставин покарання.
З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження місцевий суд дійшов висновку, що для запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень, та керуючись статтями 50, 65-67 КК необхідно призначити ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції, передбаченої ч. 1 ст. 122 КК із застосуванням ст. 75 КК.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 у порядку апеляційної процедури, належним чином проаналізував доводи апеляційної скарги представника потерпілого, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційної скарги, дав на них мотивовану відповідь й обґрунтовано погодився з висновком місцевого суду стосовно розміру покарання.
Підстав для сумніву у правильності висновків суду апеляційної інстанції немає.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Доводи представника потерпілого про неврахування судом апеляційної інстанції обставини, що обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, були предметом перевірки апеляційного суду.
При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив,  що твердження представника потерпілого про наявність обставини, яка обтяжує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння не відповідають встановленим обставинам кримінального правопорушення, оскільки така обставина органом досудового розслідування не встановлена та обвинуваченому не інкримінувалася. З чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_6 покарання є законним, справедливим і співмірним характеру вчинених дій, а тому не вбачає підстав вважати таке покарання явно несправедливим через м`якість або призначеним у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність оскаржуваного судового рішення, умотивованість висновків з питань правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання та справедливість обраного їй заходу примусу, потерпілим у касаційній скарзі не наведено.
Доводи представника потерпілого щодо необґрунтованого вирішення цивільного позову в частині відшкодування матеріальної шкоди потерпілому, то ці твердження  не є слушними, з огляду на наступне.  
Так, місцевим судом встановлено, що внаслідок дій обвинуваченого потерпілому ОСОБА_4 завдано матеріальну шкоду вигляді понесених витрат на його лікування у розмірі 6787,81 грн, що підтверджується наданою медичною документацією, а також копіями квитанцій, чеків та товарних накладних про оплату витрат на придбання медикаментів. Суд, обраховуючи розмір матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з обвинуваченого, врахував період проведення лікування, тобто з моменту вчинення правопорушення 24 квітня 2022 року по день виписки потерпілого із стаціонарного лікування 03 червня 2022 року №1123 з врахуванням пункту 26 вказаного документу, де зазначено, що працездатність потерпілого відновлена повністю. Крім цього, з наданих потерпілим чеків вбачалося, що окрім ліків, в них зазначено речі, які не є лікарськими засобами, такі як рушник махровий, скатертина, мінеральна вода, продукти харчування та гігієни тощо. Придбання вказаних речей саме для лікування отриманих травм потерпілим не доведено. При цьому деякі із наданих чеків та квитанцій неможливо прочитати через неякісну копію.
Таким чином, суд апеляційної інстанції перевіряючи вищезазначений довід дійшов правильного висновку, що потерпілий не довів обґрунтованість спричиненої йому матеріальної шкоди у сумі 100 013 грн, та частково задовольнив цивільний позов в цій частині, стягнувши матеріальну шкоду з обвинуваченого 6 787,81 грн, оскільки саме така сума підтверджується наданими потерпілим чеками та квитанціями про придбання ліків та інших засобів у зв`язку з лікуванням.
Щодо відшкодування матеріальної шкоди за викрадення металошукача то апеляційний суд зазначив наступне, що оскільки у даному провадженні обвинувачення потерпілого у викраденні у нього металошукача не розглядається, тому підстав для стягнення суми вартості металошукача та упущеної вигоди від здачі металобрухту немає.
При цьому, місцевим судом встановлено, що у зв`язку з отриманням тілесних ушкоджень потерпілий ОСОБА_4 переніс фізичний біль і страждання, а також характер злочину, глибину фізичних та моральних страждань потерпілого. З огляду на зазначене місцевий суд задовольнив позовні вимоги потерпілого щодо стягнення моральної шкоди і стягнув із обвинуваченого завдану злочинними діями моральну шкоду в сумі 70 000 грн.
Як зазначено судом апеляційної інстанції, місцевий суд задовольняючи позовні вимоги потерпілого виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, а розмір стягнутого з засудженого морального відшкодування є адекватним тим моральним стражданням, переживанням, яких зазнав потерпілий.
Колегія суддів вважає, що цивільний позов вирішено у відповідності до вимог статей 23, 1167 Цивільного кодексу України.
Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, у касаційній скарзі представника потерпілого не наведено.  
З урахуванням викладеного, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника потерпілого ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5 , на вирок Чутівського районного суду Полтавської області від 13 червня 2024 року та  ухвалу Полтавського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді

 
ОСОБА_1                         ОСОБА_2                            ОСОБА_3