справа № 760/74/21
головуючий у суді І інстанції Козленко Г.О.
провадження № 22-ц/824/8255/2024
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.

ПОСТАНОВА
Іменем України 
 
04 грудня 2024 року                                                            м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Мостової Г.І., 
суддів Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,
за участі секретаря судового засідання: Лазоренко Л.Ю., 
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 - адвоката Возного Миколи Вікторовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року та додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року 
та за апеляційної скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Федорченка Андрія Миколайовича на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та стягнення моральної шкоди 
та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , Київська міська рада про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, -
в с т а н о в и в :
У січні 2021 року ОСОБА_2 звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , у якому у якому просила суд:
зобов`язати ОСОБА_1 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_2 квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вселення ОСОБА_2 у вказану квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та передати ОСОБА_2 ключі від вказаної квартири;
стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000 євро, що станом на день звернення до суду з даним позовом за курсом НБУ 26,760 становить 133 800 грн.
Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 з моменту народження зареєстрована у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , яка є неприватизованою.
Наймачем указаної квартири є відповідач - батько позивача ОСОБА_1 і позивач вселялась до цієї квартири як член сім`ї відповідача.
Позивач зазначає, що з серпня 2019 року вона не має можливості проживати за місцем своєї реєстрації у зв`язку з тим, що:
у позивача склалися неприязні стосунки із співмешканкою відповідача - ОСОБА_4 , внаслідок чого погіршилися стосунки з відповідачем, у родині постійно виникали сварки та суперечки, створювалися нестерпні умови проживання для позивача, спрямовані на те, щоб остання виїхала з квартири;
відповідач відібрав у позивача ключі від квартири і більше не повертав, а з вересня 2019 року неодноразово вчиняв спроби фізично не допустити позивача до квартири, про що свідчать неодноразові звернення до поліції, а також відповідні судові рішення;
через відсутність ключів від квартири, позивач кожного разу, коли приходить додому - місця своєї реєстрації та постійного проживання, вимушена вмовляти відповідача, що він впустив її до квартири.
За вказаних обставин, а також посилаючись на наявність обмежень у здійсненні свого права користування квартирою без належної правової підстави, відсутність іншого житла, позивач звернулась до суду за захистом своїм житлових прав.
На обґрунтування вимог про стягнення моральної шкоди, позивач посилалась на те, що незаконне позбавлення її житла тяжко вплинуло на її моральний та душевний спокій, що, як наслідок, призвело до істотних порушень нормального життєвого ритму і зв`язків та необхідності докладати додаткових зусиль для організації свого життя.
 
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 подав зустрічну позовну заяву, у якій просив: визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Зустрічний позов обґрунтований тим, що до 2009 року ОСОБА_1 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 , під час якого у них народилася донька - ОСОБА_2 , яка з народження була зареєстрована ним у квартирі АДРЕСА_1 , але разом із батьками проживала за адресою: АДРЕСА_3 .
У 2009 році відповідач розлучився з ОСОБА_6 , повернувся проживати до своєї квартири, а ОСОБА_2 залишилася проживати разом зі своєю матір`ю за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується численними судовими рішеннями.
З 2011 році ОСОБА_1 проживає однією сім`єю з ОСОБА_4 та її сином ОСОБА_7 , а також зі своїм сином ОСОБА_3 .
Після досягнення чотирнадцяти років ОСОБА_2 не зверталася до батька з проханням її вселити до спірного житла і продовжувала проживати разом із своєю матір`ю.
Із серпня 2019 року, тобто після закінчення шестимісячного строку, встановленого статтею 65 ЖК України, ОСОБА_2 в агресивній формі (що підтверджується довідками з поліції, аудіозаписом розмови з поліцією, відеозаписом, постановами про закриття адміністративних проваджень відносно ОСОБА_1 ), без згоди на те свого батька - наймача житлового приміщення намагалася вселитися до квартири батька, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилаючись на те, що ОСОБА_2 не проживала за адресою реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 , понад шість місяців з дня досягнення чотирнадцяти років та не відносить себе до сім`ї ОСОБА_1 , останній звернувся до суду з цим зустрічним позовом, який просив задовольнити у повному обсязі.
 
Ухвалою Солом`янського районного суду місто Києва від 21 березня 2023 року прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування майном. Вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право на користування майном об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення та стягнення моральної шкоди.
 
Рішенням Солом`янського районного суду місто Києва від 13 грудня 2023 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
Вселено ОСОБА_2 в квартиру розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , та зобов`язано ОСОБА_1 передати ОСОБА_2 ключі від квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
В рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 50 000 грн.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 . 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з серпня 2019 року позивач намагалася вселитися до квартири за місцем своєї реєстрації, проте відповідач на це своєї згоди не надав та чинив перешкоди позивачу у вселенні, про що свідчать наявні у матеріалах справи звернення до правоохоронних органів, а також зустрічний позов, поданий останнім до суду про визнання вказаних відповідачів такими, що втратили право користування спірним житлом, перегляд відеозаписів наданих ОСОБА_1 . 
Вказано, що обставин, які є підставою для визнання позивача таким, що втратив право користування внаслідок відсутності без поважних причин понад встановлені законом строки у жилому приміщенні, судом не встановлено.
Встановлено те, що позивачем не втрачено інтересу до спірного житла, яке є єдиним для неї.
 
Додатковим рішенням Солом`янського районного суду місто Києва від 26 березня 2024 року частково задоволено заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Федорченка А.М. про ухвалення додаткового рішення.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 681 грн 60 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн.
В іншій частині вимог заяви відмовлено.
Додаткове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи предмет позову, складність та обсяг самої справи, співмірність складності справи із наданими адвокатом послугами, витраченого представником часу та кількістю судових засідань, наявність клопотання про зменшення розміру витрат від представника позивача, виходячи із критеріїв розумності, справедливості та співмірності, суд першої інстанції дійшов висновку про стягнення з позивача на користь відповідачів 10 000 грн правової допомоги.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Возний М.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Солом`янського районного суду місто Києва від 13 грудня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог за первісним позовом та задовольнити зустрічний позов у повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою докази, надані стороною відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом в обґрунтування своїх позовних вимог, залишив поза увагою наявні в матеріалах справи документи, на підставі яких відповідач (позивач) доводить обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.
При ухваленні рішення судом першої інстанції не дано відповідної правової оцінки фактичним обставинам справи, що документи, на які посилається позивач (відповідач за зустрічним позовом) в обґрунтування своїх вимог, не можна застосовувати при вирішенні питання доведеності обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги, що позивач не надала жодного документу який би підтвердив її проживання у спірній квартирі, на що не звернув уваги суд.
Завдання позивачу моральної шкоди не підтверджено жодним доказом.
Вказує, що доводи ОСОБА_2 про те, що з серпня 2019 року вона не має можливості проживати за місцем своєї реєстрації, що в неї сталися неприязні стосунки з його дружиною, що створювалися нестерпні умови проживання, спрямовані на те, щоб вона виїхала з квартири, не відповідають дійсним обставинам. Вона ніколи не проживала у спірній квартирі. Спірна квартира не є її житлом, оскільки вона має житло разом з матір`ю.
Щодо твердження про спроби фізично не допускати її до квартири, то неодноразові звернення до поліції та відповідні судові рішення свідчать про безпідставність заяв та викликів поліції, за всіма випадками звернень позивач отримала відмови у задоволенні її вимог.
За даними акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 20 вересня 2019 року, складеного комісією у складі мешканців будинку АДРЕСА_1 та підписаного начальником ЖЕД-902 Євчуком А., ОСОБА_2 не проживає сказаною адресою протягом сімнадцяти років. Про це надали свідчення допитані в судовому засіданні свідки.
Вказує, що висновки суду першої інстанції про недоведеність не проживання позивача у спірній квартирі більше шести місяців без поважних на те причин є необґрунтованими.
Доводи ОСОБА_2 стосовно того, що їй необхідно докладати додаткових зусиль для організації свого життя та пошуку житла нічим не підтверджені, вона не визначає міркувань, з яких вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди, не надано жодного доказу, який би підтвердив заявлену суму.
Описаний стан неможливості організації свого життя та постійного стресу викликаний намаганням отримати у власність частину квартири, а не пошуком житла. Позивачка забезпечена житлом, тому її дратівливість та знервованість не перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з місцем проживання. Жодної моральної шкоди позивачці не завдано.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Возний М.В. подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити додаткове рішення Солом`янського районного суду місто Києва від 26 березня 2024 року та зменшити суму витрат на правничу допомогу до 5 000 грн.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що розрахунок витрат, який зроблений в рахунку-фактурі № 15 від 18 грудня 2023 на суму 44 586 грн 49 коп. не відповідає витраченому адвокатом часу, складності справи та є завищеним.
Про невідповідність заявлених витрат складності справи, витраченому адвокатом часу апелянтом заявлено під час розгляду справи судом першої інстанції.
Зазначені витрати мають бути документально підтверджені, але наданий адвокатом Федорченко А.М. прибутковий касовий ордер заповнений не відповідно до вимог до заповнення прибуткового касового ордеру в порушення порядку ведення касових операцій для підприємств і організацій, встановленому Національним банком України.
 
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_2 - адвокат Федорченка А.М. подав апеляційну скаргу, у якій просить змінити додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року та стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 42 337 грн 61 коп. витрат на оплату наданої професійної правничої допомоги, 568 грн 29 коп. транспортних витрат адвоката, 30 грн 60 коп. комісії за оплату судового збору. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що матеріали справи не містять клопотання про зменшення розміру витрат на правову допомогу ОСОБА_2 . Таким чином, суд зменшив зазначені витрати за власною ініціативою.
 
Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.
 
Представник ОСОБА_2 - адвокат Федорченка А.М. у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги ОСОБА_2 та заперечував проти задоволення апеляційних скарг відповідача за первісним позовом.
ОСОБА_1 та його представник - адвокат Возний М.В. у судовому засіданні підтримали апеляційні скарги ОСОБА_1 та заперечували проти задоволення апеляційної скарги позивача за первісним позовом.
Треті особи ОСОБА_3 , ОСОБА_4 у судове засідання не з`явилися, надіслали до Київського апеляційного суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, у яких вони підтримали апеляційні скарги ОСОБА_1 .
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.
Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ордеру на жиле приміщення серії А № 4993 від 26 січня 1984 року, виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, ОСОБА_8 із сім`єю у складі двох осіб, а саме: ОСОБА_8 та її син ОСОБА_1 , отримали право на зайняття жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 . Указана квартира не приватизована та складається з двох кімнат               (а.с. 81 т.1).
Згідно зі свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є донькою ОСОБА_1 та ОСОБА_6 (а.с. 9 т. 1).
ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , з 03 жовтня 2002 року по теперішній час, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 11 грудня 2017 року (а.с. 8 т. 1).
Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2019 року у справі № 760/29413/19, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 170 грн (а.с. 13 т. 1).
З указаної постанови вбачається, що ОСОБА_1 21 жовтня 2019 року о 19:00 год. за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї доньки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка є неповнолітньою, умисні дії психологічного характеру, що полягали в висловлюваннях нецензурною лайкою та психологічному тиску, внаслідок чого могла бути заподіяна шкода її фізичному та психічному здоров`ю.
Згідно з протоколом про адміністративне правопорушення, ОСОБА_1 26 листопада 2019 року о 20 годині 30 хвилин за адресою: АДРЕСА_1 , вчинив насильство в сім`ї у відношенні доньки ОСОБА_2 , а саме: не впускав до місця проживання, чим завдав страждання, тобто вчинив правопорушення, передбачене частиною 2 статті 173-2 КУпАП. 
За результатом розгляду указаного протоколу постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 16 січня 2020 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 06 березня 2020 року, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю у його діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП (а.с. 75-77 т. 1).
Відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії АПР18 №142234 від 15 жовтня 2019 року, ОСОБА_1 19 вересня 2019 року о 18.40 год. за адресою: АДРЕСА_1 , не впустив до квартири на місце реєстрації доньку ОСОБА_2 , чим вчинив економічне насильство в сім`ї, а саме: порушив права дитини у позбавленні житла. Дії ОСОБА_1 кваліфіковані за частиною 2 статті 173-2 КУпАП.
За результатом розгляду указаного протоколу постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2019 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року, закрито провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 у зв`язку з відсутністю у його діях події і складу адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 173-2 КУпАП (а.с. 78-80 т. 1).
За змістом акта про не проживання особи за місцем реєстрації від 20 вересня 2019 року, складеного комісією у складі мешканців будинку АДРЕСА_1 та підписаного начальником ЖЕД-902 Євчук А., ОСОБА_2 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 , протягом сімнадцяти років (а.с. 83 т. 1).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2013 року у справі № 759/4805/13-ц стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на ОСОБА_2 до досягнення нею повноліття (а.с. 89 т. 1). Рішення набрало законної сили 20 червня 2013 року.
Указаним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
 
Згідно з частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Статтею 64 ЖК Української РСР визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
Відповідно до статті 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.
Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, а тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування ним. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише при досягненні повноліття, оскільки в силу свого віку малолітня дитина не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Позбавлення дитини права користування житлом не відповідає інтересам дитини.
Відтак, оскільки строк, визначений статтею 71 ЖК, може мати відлік лише після повноліття позивача, письмові докази, надані позивачем, щодо не проживання позивача в спірній квартирі протягом сімнадцяти років не є належними доказами у спорі про втрату позивачем права користування житлом, так як охоплюють період часу, коли позивач, як дитина, самостійно в силу закону не могла обирати своє місце проживання чи проживати самостійно в спірній квартирі.
Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17.
Таким чином судом першої інстанції правильно здійснювалася оцінка поважності причин не проживання ОСОБА_2 у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , після досягнення нею повноліття - тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 , коли вона вже могла самостійно обирати своє місце проживання.
Згідно з статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 10 червня 2013 року у справі № 759/4805/13-ц про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліментів на ОСОБА_2 до досягнення нею повноліття, встановлено, що ОСОБА_2 проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні.
Звертаючись у квітні 2019 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, ОСОБА_6 посилалася на те, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 16 березня 2010 року донька ОСОБА_2 залишилася проживати з матір`ю (а.с. 90-91 т. 1).
Відповідно до акта від 20 вересня 2019 року, складеного комісією у складі мешканців будинку АДРЕСА_1 та підписаного начальником ЖЕД-902 Євчук А., ОСОБА_2 не проживає у спірній квартирі протягом сімнадцяти років.
З відповіді ГУНП у м. Києві від 18 грудня 2020 року вбачається, що ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 у період з вересня 2019 року по липень 2020 року неодноразово зверталися до Солом`янського УП ГУНП в м. Києві із повідомленнями про вчинення правопорушень, що свідчать про наявність конфліктних сімейних відносин між цими особами стосовно житлового питання (а.с. 71-74 т. 1).
Так, із фабул вбачається, що ОСОБА_2 зокрема зверталася із повідомленням про те, що батько не впускає її до квартири, а ОСОБА_1 звертався із повідомленням про те, що його донька - ОСОБА_2 разом із її матір`ю та адвокатом провокують конфлікт та хочуть вселитися до спірної квартири.
Разом із тим, з матеріалів справи вбачається, що провадження у двох справах про адміністративне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 173-2 КУпАП, відносно ОСОБА_1 , якому ставилося у вину те, що він не впускав доньку ОСОБА_2 до місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 , закрито у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення.
Постановою Солом`янського районного суду міста Києва від 21 грудня 2019 року у справі № 760/29413/19, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною 1 статті 173-2 КУпАП за вчинення 21 жовтня 2019 року відносно своєї доньки ОСОБА_2 умисних дії психологічного характеру, що полягали в висловлюваннях нецензурною лайкою та психологічному тиску, внаслідок чого могла бути заподіяна шкода її фізичному та психічному здоров`ю.
Указані обставини свідчать про постійні конфліктні ситуації між сторонами, що ними і не заперечується.
На підставі викладеного, враховуючи, що ОСОБА_1 доведено, що після розірвання його шлюбу з ОСОБА_6 16 березня 2010 року донька ОСОБА_2 залишилася проживати з матір`ю, однак, враховуючи, що у цій справі оцінка поважності причин не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі має здійснюватися судом за період після досягнення нею повноліття -з 04 квітня 2020 року, а з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 у цей період активно вчиняла дії для вселення, які свідчать про те, що вона не втратила інтерес до спірного житла, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про вселення позивачки до спірної квартири та відсутність підстав для визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
 
Щодо вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди.
Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. 
Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду, складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи та причинного зв`язку між ними.
У деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди, протиправність (незаконність) поведінки завдавача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях немає вини в завданні шкоди.
Звертаючись до суду, ОСОБА_2 вказала, що відповідач незаконно позбавив її житла, що вплинуло на її моральний і душевний спокій, порушило її нормальний життєвий ритм, внаслідок чого їй завдано моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 5 000 євро, що станом на день звернення до суду з даним позовом за курсом НБУ 26,760 становить 133 800 грн.
Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_1 посилався на те, що ОСОБА_2 з неповагою відносилася до нього як батька, поводила себе агресивно відносно його другої дружини та метою вселення мала лише взяти участі у приватизації спірної квартири.
Апеляційний суд враховує, що ОСОБА_2 не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення: зокрема, протиправної поведінки відповідача, причинно-наслідкового зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів та шкодою, а також розміру завданої шкоди, визначеного позивачем. Зазначене є підставою для відмови у задоволенні вказаних вимог.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди, а тому рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року в частині стягнення моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.
 
Щодо додаткового рішення суду.
Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
З матеріалів справи вбачається, що 18 грудня 2023 року через систему «Електронний суд» представник ОСОБА_2 - адвокат Федорченко А.М. подав до Солом`янського районного суду міста Києва заяву про ухвалення додаткового рішення, у якій він просив стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 343 грн 75 коп., витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 42 337 грн 61 коп., транспортні витрати адвоката у розмірі 568 грн 29 коп., комісію за оплату судового збору у розмірі 30 грн 60 коп. (а.с. 56-61 т. 2).
На підтвердження зазначеної суми витрат до указаної заяви було додано: договір № 200405 від 05 квітня 2020 року про надання правової допомоги; додаткову угоду; акт приймання-передачі наданих послуг від 05 квітня 2020 року; квитанція до прибуткового касового ордеру.
Враховуючи, що представником позивача з дотриманням частини 8 статті 141 ЦПК України протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду (13 грудня 2023 року) подано заяву про відшкодування судових витрат, колегія апеляційного суду вважає, що порядок встановлений частиною 1 статті 134 та частиною 8 статті 141 ЦПК України, - дотриманий.
Надані представником позивача докази є належними та допустимими доказами понесення ним витрат на правову допомогу під час розгляду справи судом першої інстанції, які у встановленому законом порядку (стаття 81 ЦПК України) не спростовані відповідачем.
Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 6 статті 137 ЦПК України). 
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2023 року у справі № 726/1142/22.
Обґрунтовуючи додаткове рішення про часткове задоволення заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Федорченка А.М. про ухвалення додаткового рішення та стягуючи з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 681 грн 60 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн, суд першої інстанції посилався на наявність клопотання про зменшення розміру витрат від представника позивача.
 
У своїй апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Возний М.В. посилається на те, що під час розгляду справи судом першої інстанції апелянтом заявлено про невідповідність заявлених витрат складності справи, витраченому адвокатом часу.
Однак, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1, якому направлено копію заяви про ухвалення додаткового рішення суду (а.с. 87 т. 2), не заявлено про не співмірність розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, під час розгляду справи судом першої інстанції.
Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано зменшив розмір витрат ОСОБА_2 на правничу допомогу з власної ініціативи, а тому додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року підлягає зміні, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу з 10 000 грн до 42 337 грн 61 коп.
Вимоги представника ОСОБА_2 - адвоката Федорченка А.М. про відшкодування транспортні витрати адвоката у розмірі 568 грн 29 коп., комісію за оплату судового збору у розмірі 30 грн 60 коп. є необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають.
Керуючись статтями 259, 268, 383 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Возного Миколи Вікторовича на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року задовольнити частково.
 
Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року в частині стягнення моральної шкоди скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.
 
В іншій частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 13 грудня 2023 року залишити без змін.
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Возного Миколи Вікторовича на додаткове рішення Солом`янського районного суду місто Києва від 26 березня 2024 року залишити без задоволення.
 
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Федорченка Андрія Миколайовича на додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року задовольнити частково.
 
Додаткове рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 26 березня 2024 року змінити, збільшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу з 10 000 грн до 42 337 грн 61 коп. 
 
В іншій частині додаткове рішення суду залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   
 
Дата складення повного судового рішення 27 грудня 2024 року.

 

 
 
Головуючий                                                                        Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                              Р.В. Березовенко
 
                                                                                     О.Ф. Лапчевська