ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" березня 2025 р.                                                                 Справа №914/1845/24

Західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого судді                                                                                І.Б. Малех
суддів                                                                                                    Т.Б. Бонк
                                                                                                                                            Н.А. Галушко

cекретар судового засідання Д.Т.Залуцький

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства “Львівська фармацевтична компанія”, б/н від 13.01.2025 (вх. № апеляційного суду 01-05/294/25 від 03.02.2025) 
на рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року (суддя Матвіїв Р.І., повний текст рішення складено та підписано 23.12.2024 року) 
у справі №914/1845/24
за позовом Приватного підприємства “Вітафарма”, м. Львів,
до відповідача Приватного підприємства “Львівська фармацевтична компанія”, м.Львів,
про: стягнення 191 000,00 грн заборгованості, виселення з орендованого нежитлового приміщення.

за участю представників, учасників процесу:
від позивача: Гришко І.І. – адвокат;      
від відповідача (скаржника): не з`явився; 

ВСТАНОВИВ:
          23.07.2024 до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Приватного підприємства “Вітафарма” до Приватного підприємства “Львівська фармацевтична компанія” про стягнення 141000,00 грн заборгованості, виселення з орендованого нежитлового приміщення.
07.11.2024, до суду першої інстанції, від позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. Приватне підприємство “Вітафарма” просило стягнути з Приватного підприємства “Львівська фармацевтична компанія” суму заборгованості за договором оренди №В-0138/20222 від 01.03.2022 в розмірі 191    000,00 грн, з яких 31    000, 00 грн – сума основного боргу, 160    000,00 грн – сума неустойки за період з березня 2024 по жовтень 2024.
У судовому засіданні 20.11.2024 суд першої інстанції прийняв до розгляду заяву про збільшення розміру позовних вимог.
Рішенням Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з Приватного підприємства “Львівська фармацевтична компанія” на користь Приватного підприємства “Вітафарма” 31000,00 грн заборгованості з орендної плати, 160000,00 грн неустойки, 4844,80 грн в рахунок відшкодування судового збору.          Виселено Приватне підприємство “Львівська фармацевтична компанія” з нежитлового приміщення, загальною площею 52,1 кв.м, розташованого у будинку за адресою: м. Львів, вул. Хмельницького Б., буд.18, що було передано Приватному підприємству “Львівська Фармацевтична Компанія” на підставі договору оренди нежитлового приміщення № В-0138/2022 від 01.03.2022.
Приватне підприємство “Львівська фармацевтична компанія”, не погодившись з винесеним рішенням, подало апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що таке є незаконним, судом не повністю з`ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено норми матеріального та процесуального права.
Скаржник вказує, що він був позбавлений можливості належно брати участь у судовому процесі та реалізувати свої права як сторона по справі.
Поряд з цим, скаржник, звертає увагу на те, що позивачем не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів підставності позовних вимог, зокрема, щодо розрахунків штрафних санкцій.
Також звертає увагу суду на те, що кінцевий бенефіціарний власник позивача є одним із кінцевих бенефіціарних власників відповідача.
Скаржник просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2024  року в даній справі та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. 
Позивач по справі у відзиві заперечує доводи апеляційної скарги, з посиланням на те, що судом першої інстанції вірно встановлено всі обставини справи, застосовано норми матеріального і процесуального права. Просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 04 лютого 2025 року апеляційну скаргу Приватного підприємства “Львівська фармацевтична компанія”, б/н від 13.01.2025 (вх. № апеляційного суду 01-05/294/25 від 03.02.2025) на рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року у справі №914/1845/24 залишено без руху з підстав, наведених в такій.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 17 лютого 2025 року (головуючий суддя Малех І.Б., судді – Бонк Т.Б., Галушко Н.А.) відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного підприємства “Львівська фармацевтична компанія”, б/н від 13.01.2025 (вх. № апеляційного суду 01-05/294/25 від 03.02.2025) на рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року у справі №914/1845/24. Витребувано матеріали справи №914/1854/24 в Господарського суду Львівської області. 
04.03.2025 в канцелярію апеляційного суду поступили матеріали справи №914/1845/24. 
В подальшому ухвалою суду від 06.03.2025 розгляд справи №914/1845/24 призначено в судове засідання на 18 березня 2025 року.
18.03.2025 в судовому засіданні представники учасників процесу підтримали свої вимоги і заперечення, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі та відзиві на неї. 
Згідно статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, судова колегія Західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку про відповідність рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року у справі №914/1845/24 нормам чинного матеріального та процесуального права, матеріалам та обставинам справи, виходячи з наступного.
Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 01.03.2022 між Приватним підприємством “Вітафарма” (орендодавець) та Приватним підприємством “Львівська Фармацевтична Компанія” (орендар) укладено договір оренди нежитлового приміщення №В-0138/2022 (надалі – договір оренди), предметом якого є передача орендарю у тимчасове платне користування на строк та на умовах цього договору нежитлове приміщення, загальною площею 52,1 кв. м, що розташоване у будинку за адресою м. Львів, вул. Хмельницького Б., буд. 18.
Відповідно до пункту 4.2 договору цей договір укладено строком з 01 березня 2022 року по 31 січня 2025 року включно. 
01.03.2022, згідно акту прийому – передачі приміщення до договору оренди, підписаного та скріпленого печатками сторін, орендодавець передав, а орендар прийняв у тимчасове платне користування на строк та на умовах договору нежитлове приміщення  загальною площею 52,1 кв. м, що розташоване у будинку за адресою м. Львів, вул. Хмельницького Б., буд. 18.
Згідно з пунктами 5.1, 5.2, 5.3 договору розмір орендної плати визначено сторонами у додатку №2 до цього договору. Орендна плата сплачується щомісячно до 25 числа поточного місяця за наступний місяць. До складу орендної плати входять витрати за комунальні, експлуатаційні витрати та будь-які інші витрати, пов`язані з експлуатацією приміщення.
У додатку №2 до договору оренди сторони узгодили, що розмір орендної плати за використання приміщення за один повний календарний місяць з врахуванням комунальних послуг становить 10 000,00 грн з урахуванням ПДВ. Початком нарахування орендної плати є дата підписання сторонами акту приймання – передачі приміщення. 
Позивач долучив до матеріалів справи акти звірки взаємних розрахунків, що підписані і скріпленні печаткою лише зі сторони орендодавця.
Відповідно до акта звірки взаємних розрахунків за період січень 2021 – січень 2024 роки за договором № В-0138/2022 від 01.03.2022, з нарахованих 230 000 грн орендної плати за період оренди березень 2022 – січень 2024 року, сплачено 159 000, 00 грн орендної плати, не сплаченими станом на 31.01.2024 є 71 000, 00 грн. 
Відповідно до акта звірки взаємних розрахунків за період січень 2021 – 26 березня 2024 роки за договором № В-0138/2022 від 01.03.2022, з нарахованих 240 000 грн орендної плати за період оренди березень 2022 – лютий 2024 року, сплачено 179    000,00 грн орендної плати, не сплаченими станом на 26.03.2024 є 61000, 00 грн. 
Позивач долучив платіжні інструкції (№1037 від 31.08.2022, №4280 від 29.09.2022, №4346 від 25.11.2022, №4585 від 28.12.2022, №4683 від 25.01.2023, №4773 від 24.02.2023, №4901 від 03.05.2023 (по договору, що не стосується предмета спору), №5056 від 15.06.2023, №5450 від 12.09.2023, №5644 від 10.10.2023, №5942 від 01.12.2023, №304 від 12.02.2024 (частково враховано при визначенні суми боргу), як доказ здійснених відповідачем часткових оплат за оренду у загальному розмірі 169 000,00 грн. 
При цьому, відповідно до призначень платежів у платіжних інструкціях №1037 від 31.08.2022, №4280 від 29.09.2022, №4346 від 25.11.2022, №4585 від 28.12.2022, №4683 від 25.01.2023, № 4773 від 24.02.2023 відповідач здійснював оплату по двох/трьох договорах, а позивач здійснював зарахування орендної плати відповідно до довідки про розподіл коштів, отриманих від відповідача, долученої до позовної заяви.
Згідно з довідкою позивача про розподіл коштів, отриманих від Приватного підприємства “Львівська фармацевтична компанія”, по договору №В-0138/2022 від 01.03.2022, позивач, зарахував суму оплат відповідача у розмірі 209    000,00 грн. 
Позивач звертався до відповідача із претензією від 14.02.2024, у якій повідомляв орендаря, що станом на 31.01.2024 сума заборгованості за договором становить 71 000,00 грн, орендарем допущено істотне порушення умов договору, що є підставою для розірвання договору оренди, на підставі ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України. Орендодавець у претензії просив орендаря здійснити невідкладно перерахунок суми заборгованості з орендної плати.  
14.02.2024 орендарю було надіслано повідомлення про відмову та розірвання договору оренди нежитлового приміщення, з моменту отримання цього повідомлення, відповідно до приписів ч. 2 ст. 782 та ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України. До повідомлення долучалась додаткова угода №1 від 14.02.2024 до договору оренди нежитлового приміщення №В-0138/2022 від 01.03.2022 щодо розірвання договору оренди на підставі ч. 2 ст. 651 та  ч.2 ст. 782 Цивільного кодексу України, а також акт приймання – передачі нерухомого майна.
Позивач долучив до матеріалів позовної заяви докази надсилання відповідачу повідомлення від 14.02.2024 про відмову та розірвання договору оренди, претензії від 14.02.2024, додаткової угоди №1 від 14.02.2024 до договору оренди, акту приймання – передачі нерухомого майна: опис вкладення у цінний лист, поштову накладну №6900121316997.
Відповідно до долученого трекінгу поштових відправлень (роздруківка з вебсайту Укрпошта, щодо поштового відправлення з штрих – кодовим ідентифікатором 6900121316997) відправлення вручено 22.02.2024.
Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:
Судом першої інстанції вірно встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з оренди майна на підставі договору №В-0138/2022 від 01.03.2022. 
Відповідно до    статті 762 Цивільного кодексу України    за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.
Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору, оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі.
За період оренди відповідачем упродовж березня 2022 – лютого 2024 року сплачено орендну плату у загальному розмірі 209 000,00 грн. Відповідні відомості зазначені у довідці позивача про зарахування сплачених відповідачем коштів по договору. 
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що відповідач не заперечив проти порядку зарахувань орендних платежів позивачем. Не сплаченою є орендна плата у сумі 31000,00 грн, тобто у загальному більше, ніж за 3 місяці оренди. 
Доказів сплати заборгованості, що є предметом спору у матеріалах справи немає, відповідач-скаржник таких доказів не долучив до апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України    зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог    Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
Згідно ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до    ст. 610 Цивільного кодексу України    порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою    статті 612 Цивільного кодексу України       боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено обставини порушення відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати, а тому заявлена до стягнення сума 31000,00 грн заборгованості підлягає задоволенню.
          У повідомленні “про відмову та розірвання договору оренди нежитлового приміщення №В-0138/2022 від 01.03.2022” від 14.02.2024, орендодавець, посилався на норми ч. 2 ст. 782 та ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України.
Згідно ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
Відповідно до положень ст. 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.
У цивільному законодавстві закріплено конструкцію “розірвання договору” (статті 651 - 654 ЦК). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК досить часто використовується формулювання “відмова від договору” (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782 ЦК). Тобто законодавцем виокремлено три самостійні підстави для розірвання договору. У випадку застосування одного із правових засобів розірвання правочину, очевидним є відсутність необхідності додаткового застосовування ще одного зі способів (постанова від 11.01.2023 № 559/2850/20 Верховний Суд. Касаційний цивільний суд).
Одностороння відмова від договору є юридичним фактом, який зумовлює його розірвання, отже є правочином, який має юридичні наслідки у вигляді припинення господарських правовідносин, а тому не вимагає згоди другої сторони. Розірвання господарського договору може здійснюватися за згодою сторін і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі види договорів допускають можливість одностороннього розірвання договору. Крім того, право сторони на одностороннє розірвання договору може бути встановлене законом або безпосередньо у договорі.
Зазначена правова позиція щодо правової природи односторонньої відмови від договору неодноразово викладалась Верховним Судом, зокрема в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №916/1684/18, а також постановах Верховного Суду від 08.10.2019 у справі № 910/11397/18, від 26.02.2020 у справі № 910/4391/19, від 08.09.2021 у справі № 727/898/19, від 24.05.2023 № 756/420/17.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що у даному випадку є підстави для односторонньої відмови від договору найму у зв`язку з  порушенням відповідачем обов`язку з оплати орендної плати за період понад 3 місяці.
Обґрунтованими є твердження позивача про припинення існування договірних відносин у момент  одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору - 22.02.2024.
Згідно статті 785 Цивільного кодексу України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення.
У п 7.1 договору визначено, що після закінчення строку дії цього договору або у випадку його дострокового розірвання, приміщення повертається орендодавцю протягом 5 (п`яти) робочих днів за відповідним актом прийому-передачі (повернення) у стані не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального (природного) зносу та погоджених змін.
Акт приймання – передачі нерухомого майна було долучено позивачем до повідомлення про відмову та розірвання договору, надісланого відповідачу, однак відповідач акта не підписав та не повернув орендоване приміщення позивачу по справі. 
З огляду на викладене, відповідач порушив обов`язок, визначний сторонами у п. 7.1. договору оренди із повернення орендованого майна за актом прийому – передачі протягом 5 днів з припинення договору оренди - 22.02.2024.
Таким чином з 28.02.2024 відповідач безпідставно користується майном та не виконує обов`язку з його повернення.
Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимога позивача про виселення Приватного підприємства “Львівська Фармацевтична Компанія” з орендованих нежитлових приміщень, що були передані Приватному підприємству “Львівська Фармацевтична Компанія” на підставі договору оренди нежитлового приміщення № № В-0138/2022 від 01.03.2022, підлягає задоволенню.
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду  у справі №910/8531/20 наголосив, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 Цивільного кодексу України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору оренди - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення вказаного договору, коли користування майном стає неправомірним.
Позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просив суд стягнути неустойку за період березня – жовтня 2024 року у розмірі 160000,00 грн неустойки.
З огляду на викладене, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки за 8 місяців користування об`єктом оренди на підставі ч. 2 ст. 785 Цивільного кодексу України у розмірі подвійної плати за найм речі у сумі 160 000,00 грн є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у заявленому розмірі.
Твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі про те, що позивачем не подано жодних належних, допустимих та достовірних доказів підставності позовних вимог, зокрема, щодо розрахунків штрафних санкцій, до уваги не приймаються, оскільки вони спростовуються матеріалами даної справи.
Також відхиляються за безпідставністю доводи скаржника про те, що кінцевий бенефіціарний власник позивача є одним із кінцевих бенефіціарних власників відповідача, оскільки це не впливає на правовідносини, які склалися між позивачем та відповідачем.
Щодо посилання скаржника на те, що він був позбавлений можливості належно брати участь у судовому процесі та реалізувати свої права як сторона по справі, то такі спростовуються доказами надсилання йому судом ухвал суду, зокрема, довідками про доставку електронного листа ПП «Львівська фармацевтична компанія» - а.с. 71, 75, 79, 86, 89, 97, 101. 
Відповідно до вимог частини 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У відповідності до статті 76 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 86 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд враховує висновки, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі “Проніна проти України” (рішення Європейського суду з прав людини від 18.07.2006), де вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Згідно ст. 129 ГПК України сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.
Керуючись ст. ст. 129, 236, 269, 275, 276, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд, - 

П О С Т А Н О В И В :
1.          Апеляційну скаргу Приватного підприємства “Львівська фармацевтична компанія”, б/н від 13.01.2025 (вх. № апеляційного суду 01-05/294/25 від 03.02.2025) – залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Львівської області від 23 грудня 2024 року у справі №914/1845/24 залишити без змін.
3.          Судовий збір за подання апеляційної скарги – покласти на Приватне підприємство “Львівська фармацевтична компанія”.
4.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів відповідно до ст.ст. 286-289 ГПК України.
5.          Матеріали справи №914/1845/24 повернути в Господарський суд Львівської області.  

Повний текст постанови складено та підписано 19.03.2025.

Головуючий суддя                                                                                І.Б. Малех 

Суддя                                                                                                    Т.Б. Бонк 

Суддя                                                                                                       Н.А. Галушко