ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 березня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/13984/24	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Ясенової Т.І. (доповідач),
                               суддів:  Головко О.В., Суховарова А.В.,     
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року (суддя Бухтіярова М.М.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому позивач просить:
визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_2 не нарахування та невиплати ОСОБА_1    в періоди з 29 січня 2020 року по 06 вересня 2021 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, грошової допомоги по звільненню, щорічної основної відпустки та додаткової відпустки визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб,  Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  станом на 01.01.2020, встановленого  Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»  станом на 01.01.2021  на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4  постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1    перерахунок грошового забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 06 вересня 2021 року грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, премії, грошової допомоги по звільненню, щорічної основної відпустки та додаткової відпустки визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб,  Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік»  станом на 01.01.2020, встановленого  Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік»  станом на 01.01.2021 на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4  постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 15 січня 2004 року № 44.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . При цьому, відповідач з 29 січня 2020 року розраховував грошове забезпечення позивача із застосуванням розміру прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року. Представник позивача звернувся до відповідача із заявою, в якій просила нарахувати та виплатити позивачу, починаючи з 29 січня 2020 року по 06 вересня 2021 року грошове забезпечення відповідно до пункту 4  постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», визначивши розміри посадового окладу, окладу за військовим званням у 2020, 2021, 2022, 2023 роках шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом відповідно на 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1 та 14. Листом від 09.04.2024 відповідач повідомив, що при розрахунку грошового забезпечення позивача було використано прожитковий мінімум для працездатних встановленого осіб встановлений законом на 01 січня 2018 року у розмірі 1762,00 грн. Водночас, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 визнано протиправним та скасовано пункт 6 Постанови №103, тобто скасовано зміни, внесені до пункту 4 Постанови № 704. Таким чином, з 29.01.2020  для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу має застосовуватись розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14. З огляду на викладене, вважає, що має право на перерахунок та виплату грошового забезпечення з 29.01.2020 по 06.09.2021 із врахуванням встановленого на 01.01.2020 та 01.01.2021 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, оскільки вказане обчислення приводить до збільшення розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, а у зв`язку із зміною в розмірі посадового окладу та окладу за військовим званням, відповідно, на перерахунок грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших виплат, тому просить задовольнити позов та відновити порушене право у спосіб, що заявлений.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у незастосуванні при обчисленні та виплати ОСОБА_1    за період з 30.01.2020 по 06.09.2021 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та виплату ОСОБА_1    за період з 30.01.2020 по 06.09.2021 грошового забезпечення, грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи із розрахункової величини - прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого  законом  на 1 січня календарного року, з врахуванням раніше виплачених сум.
У задоволенні іншої частини позовних вимог  відмовлено.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги відповідач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Скаржником зазначено, що командування ВЧ НОМЕР_1 правомірно приймало при обчисленні посадового окладу, окладу за військовим званням та грошову допомогу на оздоровлення таку розрахункову величину як прожитковий мінімум для працездатних осіб, визначений законом на 01.01.2018. Також скаржник посилається на пропуск позивачем строку звернення до суду. Крім того, відповідно до пункту 5 статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено в порядку письмового провадження, копія судового рішення надсилається протягом двох днів із дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення, якщо така адреса відсутня. Згідно пункту 11 статті 251 Кодексу адміністративного судочинства України у випадку розгляду справи за матеріалами в паперовій формі судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення. Статтею 11 КАС України, встановлено, що: «Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи». Попри наведені вимоги закону, суд першої інстанції грубо порушив вказане основоположне право не повідомивши належним чином відповідача про дату, час і місце розгляду справи у судових засіданнях які передували ухваленню судового рішення. Вказана обставина може свідчити про порушення судом принципу безсторонності судової влади. Відповідач не був повідомлений і про дату та час розгляду справи по суті, що позбавило його представника законного права на участь у судовому засіданні, дослідженні доказів та участі у судових дебатах.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що  позивач має статус учасника бойових дій (посвідчення серії НОМЕР_3 ) та проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 
Відповідно до відповіді Військової частини НОМЕР_1 від 09.04.2024 №2404, ОСОБА_1 на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.09.2019 №9 був зарахований до списків особового складу частини та призначений на посаду водія (5 тарифний розряд); згідно з наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2021 №32 ОСОБА_1 признано на посаду командира відділення (7 тарифний розряд).
Згідно з витягом з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №261 від 06.09.2021 молодшого сержанта ОСОБА_1 , командира відділення управління командира батареї взводу зв`язку механізованого батальйону, звільненого наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 26 липня 2021 року №61-ЗС з військової служби у запас з урахуванням пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» підпункту «б» (за станом здоров`я – на підставі висновку (постанови) військово-лікарської комісії про неприданість до військової служби в мирний час, обмежену придатність у воєнний час), з 06 вересня 2021 року, та виключено із списків особового складу частини та всіх видів забезпечення.
Адвокат Єрьоміна В.А. звернулась із запитом до Військової частини НОМЕР_1 в інтересах позивача щодо нарахованого та виплаченого грошового забезпечення.
Листом від 09.04.2024 №2376 Військовою частиною НОМЕР_1 повідомлено, що нормативні документи щодо нарахування та виплати заробітної плати військовослужбовців не поширюються, відповідно розміри прожиткових мінімумів, які встановлюються на кожен рік, затверджені Законом України «Про Державний бюджет України», не застосовуються для нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України.
В обґрунтування такої відповіді відповідачем у листі від 09.04.2024 №2376 зазначено, що згідно п.4 статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Згідно з постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року №704 (в редакції починаючи з 24.02.2018 року і до сьогодні) розміри посадових окладів, окладів за військовим званням військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, а саме 1762 грн. Згідно з листа Міністерства соціальної політики України від 24.07.2013 №774/13/84-13 військовослужбовці не перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а проходять службу.
Відповідно до картки особового рахунку працівника за 2021 рік від 09.02.2024 №925, що надана Військовою частиною НОМЕР_1 , посадовий оклад позивача у період січень 2020 року по лютий 2020 року становить 2640,00грн., за період з березень 2020 року по грудень 2020 року – 2820,00грн.; оклад за військовим званням за період січень 2020 року по березень 2020 року - 670,00грн.; надбавка за вислугу років за період січень 2020 року по лютий 2020 року становить 827,50грн., період з березень 2020 року по грудень 2020 року – 872,50грн.
Відповідно до картки особового рахунку працівника за 2020 рік від 09.02.2024 №924, що надана Військовою частиною НОМЕР_1 , посадовий оклад позивача у період січень 2021 року по лютий 2021 року становить 2820,00грн., за період з березень 2021 року по серпень 2021 року – 3000,00грн., за вересень 2021 року – 3600,00грн.; оклад за військовим званням за період з січень 2021 року по серпень 2021 року - 670,00грн., за вересень 2021 року – 804,00грн.; надбавка за вислугу років за період січень 2021 року по лютий 2021 року становить 872,50грн., період з березень 2021 року по квітень 2021 року – 917,50грн., за травень 2021 року – 1642,50грн., з червень 2021 року по серпень 2021 року – 1101,00грн., за вересень 2021 року – 1321,20грн.
Позивач, вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо не застосування при обчисленні грошового забезпечення за період з 29.01.2020 по 06.09.2021 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня відповідного календарного року, а також при обрахунку грошової допомоги на оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки та додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, звернувся до суду із цим позовом.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.          
Згідно з приписами частини першої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Положеннями частин другої четвертої зазначеної статті закріплено, що до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 704 (набрала чинності 1 березня 2018 року), якою затверджено тарифні сітки розрядів і коефіцієнтів посадових окладів, схеми тарифних розрядів, тарифних коефіцієнтів, додаткові види грошового забезпечення, розміри надбавки за вислугу років, пунктом 2 якої установлено, що грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
Пунктом 4 Постанови № 704 (в редакції чинній на момент прийняття постанови) регламентовано, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого   законом   на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, установленого   законом   на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно із додатками 1,12,13,14.
В подальшому пункт 4 цього нормативно-правового акту було викладено у редакції пункту 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» (далі - Постанова № 103), а саме: « 4. Установити, що розміри посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого   законом   на 1 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13 і 14.».
Отже, згідно з Постановою № 704 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб» від 21 лютого 2018 року №103 (Постанова № 103) розрахунковою величиною для визначення розмірів посадових окладів та окладів за військовим званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, стала величина   розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений   законом   на 01.01.2018 року.
Разом з цим, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі № 826/6453/18 за наслідками апеляційного перегляду справи було скасовано рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.10.2019 в частині відмови в задоволенні позову   до Кабінету Міністрів України, треті особи:     Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України, про визнання протиправним та скасування пункту постанови і прийнято в цій частині нову постанову, якою позов     до Кабінету Міністрів України, треті особи:   Міністерство соціальної політики України, Пенсійний фонд України, про визнання протиправним та скасування пункту постанови   задоволено.
Визнано протиправним та скасовано пункт 6 постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2018 № 103 «Про перерахунок пенсій особам, які звільнені з військової служби, та деяким іншим категоріям осіб».
В іншій частині рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 16.10.2019   залишено без змін.
Таким чином, з 29.01.2020 - дня набрання законної сили рішенням у справі №826/6453/18 пункт 6 Постанови № 103 втратив чинність та була відновлена дія пункту 4 Постанови № 704 у первісній редакції.
Проте, згідно з пунктом 3   розділу ІІ Закону України від 06.12.2016 № 1774-VІІІ   «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (далі – Закон № 1774-VІІІ) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим   Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що під час розв`язання правової колізії між нормами пункту 3 розділу ІІ Закону № 1774-VІІІ та пункту 4 Постанови № 704, у редакції до внесення змін Постановою № 103, та приміток до додатків 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704 перевагу належить віддати положенням закону, як акту права вищої юридичної сили.
Конституційний Суд України неодноразово розглядав питання, пов`язані з реалізацією права на соціальний захист, і сформулював правову позицію, згідно з якою   Конституція України   виокремлює певні категорії громадян України, що потребують додаткових гарантій соціального захисту з боку держави. До них, зокрема, належать громадяни, які відповідно до   статті 17 Конституції України   перебувають на службі у військових формуваннях та правоохоронних органах держави, забезпечуючи суверенітет і територіальну цілісність України, її економічну та інформаційну безпеку, а саме: у Збройних Силах України, органах Служби безпеки України, міліції, прокуратури, охорони державного кордону України, податкової міліції, Управління державної охорони України, державної пожежної охорони, Державного департаменту України з питань виконання покарань тощо (рішення Конституційного Суду України від 06.07.1999 №8-рп/99   у справі щодо права на пільги, від 20.03.2002 №5-рп/2002 у справі щодо пільг, компенсацій і гарантій).
У зазначених рішеннях Конституційний Суд України дійшов висновку, що необхідність додаткових гарантій соціальної захищеності цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення зумовлена насамперед тим, що служба у Збройних Силах України, інших військових формуваннях та правоохоронних органах держави пов`язана з ризиком для життя і здоров`я, підвищеними вимогами до дисципліни, професійної придатності, фахових, фізичних, вольових та інших якостей. Це повинно компенсуватися наявністю підвищених гарантій соціальної захищеності, тобто комплексу організаційно-правових економічних заходів, спрямованих на забезпечення добробуту саме цієї категорії громадян як під час проходження служби, так і після її закінчення.
Водночас,   Законом України від 05.10.2000 № 2017-III   «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії»   (Закон № 2017-III) регламентовано правові засади формування та застосування державних соціальних стандартів і нормативів, спрямованих на реалізацію закріплених   Конституцією України   та законами України основних соціальних гарантій, згідно із положеннями статті 1 якого державні соціальні стандарти - це встановлені законами, іншими нормативно-правовими актами соціальні норми і нормативи або їх комплекс, на базі яких визначаються рівні основних державних соціальних гарантій.
В свою чергу базовим державним соціальним стандартом є прожитковий мінімум, встановлений   законом, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового, соціально-культурного обслуговування, охорони здоров`я та освіти (стаття 6 Закону № 2017-III).
Прожитковий мінімум щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік.
При цьому, згідно з частиною другою статті 92 Конституції України виключно законами України встановлюються Державний бюджет України і бюджетна система України (пункт 1) та порядок встановлення державних стандартів (пункт 3).
Зазначення у пункті 4 Постанови № 704 у формулі обрахунку розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням базового державного соціального стандарту (прожиткового мінімуму для працездатних осіб), як розрахункової величини для їх визначення, не суперечить делегованим Уряду повноваженням щодо визначення розміру грошового забезпечення військовослужбовців.
Разом з цим, колегія суддів наголошує на тому, що Кабінет Міністрів України не уповноважений та не вправі установлювати розрахункову величину для визначення посадових окладів із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який не відповідає нормативно-правовому акту вищої юридичної сили.
При цьому, пунктом 8 Прикінцевих положень Закону України від 23.11.2018 № 2629-VIII «Про Державний бюджет України на 2019 рік» установлено, що у 2019 році для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів як розрахункова величина застосовується прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений на 1 січня 2018 року.
В свою чергу, Закон України від 14.11.2019 № 294-IX «Про Державний бюджет України на 2020 рік» , Закон України від 15.12.2020 № 1082-IX «Про Державний бюджет України на 2021 рік» від таких застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року на 2020, 2021 роки, відповідно, не містять.
Так, законами № 294-ІХ, № 1082-IX у 2020, 2021 роках установлено прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2020 року, 01 січня 2021 року– 2102,00 грн, 2270,00 грн, відповідно.
З огляду на правила частини 3 статті 7 КАС України, з 01.01.2020   року не підлягають застосуванню положення пункту 4 Постанови № 704 в частині визначення розрахунковою величиною для визначення посадових окладів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, як такі, що не відповідають положенням Законів № 294-ІХ, № 1082-IX  (правовим актам вищої юридичної сили), згідно з якими прожитковий мінімум, як базовий державний стандарт, був змінений законодавцем на відповідний рік, у тому числі для визначення посадових окладів, заробітної плати, грошового забезпечення працівників державних органів.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 19.06.2023 у справі № 160/14974/21.
Таким чином, при визначенні розміру посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням з 01.01.2020 необхідно використовувати прожитковий мінімум для працездатних осіб, встановлений законом на 1 січня календарного року (через його збільшення на відповідний рік).
В подальшому, рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 вересня 2020 року: визнано дії Кабінету Міністрів України при прийнятті постанови від 21 лютого 2018 року № 103 в частині внесення змін до пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 та пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України від 13 лютого 2008 року № 45 неправомірними та зобов`язано Кабінет Міністрів України скасувати підпункт 1 пункту 3 Змін, що вносяться до постанов Кабінету Міністрів України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2018 року № 103 стосовно внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб».
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів констатує, що з 01.01.2020 відбулося підвищення розміру винагороди за службу військовослужбовця за складовими: оклад за посадою та оклад за військовим   званням за рахунок виникнення у суб`єкта владних повноважень – обов`язку обраховувати ці показники із використанням згідно із Законами № 294-ІХ, № 1082-IX  прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а тому наявні підстави для визначення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14, на відміну від попереднього правила обчислення розміру окладу за посадою та окладу за військовим званням із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018.
Разом з цим, відповідачем не заперечується, що грошове забезпечення позивача у спірний період визначалось із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року, тобто всупереч вищенаведеним нормам права та висновкам суду апеляційної інстанції. 
За останньою правовою позицією Верховного Суду у подібних правовідносинах розрахунковою величиною для визначення розміру посадового окладу та окладу за спеціальним (військовим) званням, як складових грошового забезпечення військовослужбовців, що проходять військову службу, є саме розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначений законом на 01 січня календарного року. 
Щодо позовних вимог в частині здійснення перерахунку позивачу грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших виплат з урахуванням розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а не на 01.01.2018 колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 30.1 Порядку № 260, особам офіцерського складу, особам рядового, сержантського та старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом та набули право на щорічну основну відпустку, один раз на рік надається грошова допомога для оздоровлення в розмірі місячного грошового забезпечення.
Згідно з приписами пункту 30.2 Порядку № 260, грошова допомога для оздоровлення надається військовослужбовцям за місцем штатної служби в разі вибуття їх у щорічну основну відпустку повної тривалості або у другу частину щорічної основної відпустки (у тому числі в дозволених випадках за невикористану відпустку за минулий рік) або без вибуття у відпустку (за їх заявою протягом поточного року) на підставі наказу командира військової частини, а командиру (начальнику) - на підставі наказу вищого командира (начальника) із зазначенням у ньому суми грошової допомоги.
Пунктом 30.3 Порядку № 260 передбачено, що розмір грошової допомоги для оздоровлення визначається виходячи з посадових окладів, окладів за військовими званнями та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (крім винагород та морського грошового забезпечення), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою згідно з законодавством України на день підписання наказу про надання цієї допомоги.
Отже, виплата грошової допомоги для оздоровлення безпосередньо залежить від розміру посадового окладу та окладу за військовим званням за останньою займаною штатною посадою.
Враховуючи встановлене протиправне неврахування відповідачем при визначенні розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням позивача у 2020, 2021 роках розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого станом на 1 січня 2020, 2021 років, як розрахункової величини, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позову в частині визнання протиправними дій відповідача щодо нарахування та виплати грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань та інших виплат із використанням показника прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 01 січня 2018 року.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги спростовуються     встановленими  у справі  обставинами.
Стосовно покликань скаржника на пропуск позивачем строків звернення до суду із даним позовом колегія суддів звертає увагу на таке.
Частинами 1, 2 ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень встановлюється тримісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня виникнення підстав, що дають суб`єкту владних повноважень право на пред`явлення визначених законом вимог. Цим Кодексом та іншими законами можуть також встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду суб`єкта владних повноважень.
Частиною 2 ст.233 КЗпП України в редакції, що була чинною станом на виникнення спірних правовідносин) в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Таким чином до 19.07.2022 звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати не було обмежено строками.
Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 №2352-ІХ (далі Закон №2352-ІХ) внесено зміни, зокрема, до ст.233– КЗпП України.
Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо оптимізації трудових відносин» набрав чинності 19.07.2022.
Із змісту частин 1 та 2 ст.233 КЗпП України   видно, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Статтею 234 КЗпП України передбачена можливість у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст.233 КЗпП України, поновлення вказаних строків, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст.116), минуло не більше одного року.
Тобто, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний правовий висновок викладений у рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 у справі №260/3564/22 та від 19.01.2023 у справі №460/17052/21.
Крім того, слід зауважити, що Верховний Суд у постанові від 28.09.2023 у справі №140/2168/23 дійшов висновків, що дія ч.1 ст.233 КЗпП України (в редакції Закону України від 01.07.2022 №2352-IX) поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією норми законної сили.
Спірні правовідносини щодо нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовця виникли в період з січня 2020 року – 06.09.2021. Враховуючи те, що на момент виникнення спірних правовідносин діяла редакція ч.2 ст.233 КЗпП України, яка передбачала право на звернення до суду з позовом про стягнення належної   заробітної плати без обмеження будь-яким строком, строк звернення позивача до суду не пропущений.
Стосовно покликань скаржника на те, що відповідач не був повідомлений і про дату та час розгляду справи по суті, що позбавило його представника законного права на участь у судовому засіданні, дослідженні доказів та участі у судових дебатах, колегія суддів звертає увагу на таке.
Відповідно до статті 174 КАС України  ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 251 цього Кодексу.
Одночасно з копією  ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається  копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів.
Положеннями частини п`ятої статті 251 КАС України передбачено, що учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено  в порядку  письмового  провадження,  копія судового рішення  надсилається  протягом двох днів із дня його складення  у  повному обсязі  в  електронній формі  у порядку,  визначеному законом, -  у  випадку наявності  у особи  офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням  про  вручення -  якщо  така адреса  у особи  відсутня.
Частиною 11  статті 251  КАС України встановлено, що  у  випадку розгляду  справи  за матеріалами  в  паперовій формі судові рішення надсилаються  в  паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням  про  вручення.
Відповідно до положень абзацу двадцять третього підпункту 15 розділу VII «Перехідні положення» КАС України з 05 жовтня 2021 року  в  судах почали функціонувати окремі підсистеми (модулі) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (далі  також  ЄСІТС),  а  саме: «Електронний кабінет», «Електронний суд», підсистема відеоконференцзв`язку (відповідне оголошення Вищої ради правосуддя опубліковано  в  газеті «Голос України» 04 вересня 2021 року (№168 (7668)  від  04.09.2021).
Початок функціонування вказаних підсистем ЄСІТС дозволив судам вчиняти окремі процесуальні дії з використанням цих підсистем, зокрема, вручати судове рішення в електронній формі шляхом його направлення на офіційну електронну адресу  учасника справи,  що передбачено частинами п`ятою і сьомою статті 18, частиною п`ятою  статті 251  КАС України.
Згідно з підпунктом 5.8 пункту 5 Положення  про  порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, затвердженого рішенням Вищої ради правосуддя  від  17.08.2021 №1845/0/15-21 (далі - Положення), офіційною електронною адресою є : сервіс Електронного кабінету ЄСІТС, адреса електронної пошти, вказана користувачем  в  Електронному кабінеті ЄСІТС, або адреса електронної пошти, вказана  в  одному з державних реєстрів.
Відповідно до ст.124 КАС України повістки про виклик у суд надсилаються учасникам справи, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а повістки-повідомлення - учасникам справи  з приводу вчинення процесуальних дій,  у  яких участь цих осіб не є обов`язковою.
Судовий виклик або судове повідомлення учасників  справи,  свідків, експертів, спеціалістів, перекладачів здійснюється:
1) за наявності  в особи  електронного кабінету - шляхом надсилання повістки до її електронного кабінету;
2) за відсутності  в особи  електронного кабінету - шляхом надсилання повістки рекомендованою кореспонденцією (листом, телеграмою), кур`єром із зворотною розпискою за адресами, вказаними цими  особами,  або шляхом надсилання тексту повістки  в порядку,  визначеному статтею 129  цього Кодексу.
Згідно зі ст.18 КАС України,  у  судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система.
Позовні та інші заяви, скарги та інші визначені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду,  в порядку  їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації  в  Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі  в  день надходження документів.
Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів)  в  електронній формі між судами, між судом та  учасниками  судового процесу,  а також  фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу  у  судовому засіданні  в  режимі відеоконференції.
Суд направляє судові рішення та інші процесуальні документи  учасникам  судового процесу до їхніх електронних кабінетів, вчиняє інші процесуальні дії  в  електронній формі із застосуванням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами,  у порядку,  визначеному цим  Кодексом,  Положенням  про  Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Електронний кабінет - це персональний кабінет (веб-сервіс чи інший користувацький інтерфейс)  у  підсистемі (модулі) Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за допомогою якого особі, яка пройшла електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації та сервісів Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремих підсистем (модулів),  у  тому числі можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в  тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними  доказами  тощо) між судом та  учасниками  судового процесу,  а також  між  учасниками  судового процесу. Електронна ідентифікація  особи  здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити  особу.
Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в  Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в  обов`язковому   порядку.  Інші  особи  реєструють свої електронні кабінети  в  Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами,  в  добровільному  порядку.
Особі, яка зареєструвала електронний кабінет  в  Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи  у справах, в  яких така  особа  бере участь, виключно  в  електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої  особи,  що не позбавляє її права отримати копію судового рішення  у  паперовій формі за окремою заявою.
Реєстрація  в  Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду  в  паперовій формі  в порядку,  визначеному цим  Кодексом.
Процесуальні та інші документи і  докази в  паперовій формі зберігаються  в  додатку до  справи в  суді першої інстанції та  у  разі необхідності можуть бути оглянуті  учасниками справи  чи судом першої інстанції або витребувані судом апеляційної чи касаційної інстанції після надходження до  них  відповідної апеляційної чи касаційної скарги.
Так,  в  апеляційній скарзі скаржник зазначає, що він має електронний кабінет  в  Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, як того вимагає законодавство.
Згідно довідці про доставлення електронного документу (а.с.26), документ в електронному вигляді «ухвала про відкриття спрощеного провадження»(без повідомлення сторін) від 03.06.2024 надіслано Військовій частині НОМЕР_1 в електронний кабінет. Документ доставлено до електронного кабінету 03.06.2024 о 17:37.
Отже, враховуючи наведені обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не порушував норм процесуального права, оскільки Військову частину НОМЕР_1 було належним чином повідомлено за допомогою системи «Електронний суд».
Крім того, 01.07.2024 до суду першої інстанції надійшов відзив відповідача на адміністративний позов, в якому зазначено та не заперечно про наявність електронного кабінету ЄСІТС.
Отже, слід дійти висновку, що надсилання копії  ухвали про відкриття провадження   відбулося  у  спосіб,  встановлений  процесуальним законодавством.
За таких обставин, колегія суддів робить висновок  про  безпідставність доводів скаржника про  порушення судом першої інстанції норм процесуального права під час розгляду даної  справи.
Колегія суддів звертає увагу, що  згідно  п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати  на  кожен аргумент захисту  на  підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.  Згідно  з практикою Європейського  суду  з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв  та  доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки  та  представлення рішень  у  різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого  суду,  обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені  на  його розгляд.
На  підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що  судом  першої інстанції правильно встановлені обставини справи  та  надано їм належну юридичну оцінку, судове рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального  та  процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків  суду  першої інстанції, тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги  та  скасування рішення.
Керуючись статтями 241-245, 250, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 КАС України,  суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова  набирає законної сили з дати прийняття  та  може бути оскаржена  в  касаційному порядку до Верховного  Суду  протягом тридцяти днів з дня складання повної  постанови у  випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.
   
Головуючий - суддя                                                                      Т.І. Ясенова 

                               суддя                                                                      О.В. Головко 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров