ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2025 року
м. Чернівці
cправа № 724/305/23
провадження № 22-ц/822/32/25
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Половінкіної Н. Ю.
суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретаря Тодоряка Г.Д.
з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
учасники справи:
позивач ОСОБА_3 
відповідач  ОСОБА_4 
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунальне некомерційне підприємство «Хотинська багатопрофільна лікарня» Хотинської міської ради
апеляційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Никифорак Володимир Михайлович, на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2024 року, головуючий у першій інстанції Єфтеньєв О.Г.
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
ОСОБА_3 у лютому 2023 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Хотинської міської ради про визнання заповіту недійсним.
Зазначала, що внаслідок смерті батька ОСОБА_5 відкрилась спадщина 10 вересня 2021 року на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .
Звернулася до приватного нотаріуса Дністровського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. з заявою про прийняття спадщини за законом.
Постановою приватного нотаріуса Дністровського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16 січня 2023 року №4/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право па спадщину за законом, оскільки ОСОБА_5 вчинено заповіт на користь ОСОБА_4 , посвідчений генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» 10 вересня 2021 року зареєстрований за номером 2.
Вказувала, що ОСОБА_5 жодного разу не повідомляв рідним про намір скласти заповіт на користь ОСОБА_4 , постійно наголошував, що у випадку його смерті спадкове майно залишиться виключно ОСОБА_3 .
ОСОБА_5 з 07 вересня 2021 року перебував на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня».
Згідно із випискою з медичної картки стаціонарного хворого Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» №3574/928 ОСОБА_5 до моменту смерті перебував у важкому стані, страждав сильними болями в животі, помирав у сильних фізичних муках та стражданнях.
Тому вважає, що заповіт якщо і підписаний ОСОБА_5 , то це зроблено не свідомо, правочин не відображає волю померлого, порушує права ОСОБА_3 як спадкоємця за законом після смерті ОСОБА_5 .
Просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений 10 вересня2021 року генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» за реєстровим №2 в зв`язку із тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2024 року у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Хотинської міської ради про визнання заповіту недійсним відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Никифорак В.М., в апеляційній скарзі просить рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Хотинської міської ради про визнання заповіту недійсним задовольнити.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Зазначає, що за висновком комплексної посмертної судово-медичної та судово- психіатричної експертизи державної установи «Чернівецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Міністерства охорони здоров`я України від 23 вересня 2024 року №139 комісія експертів не вбачає можливості винести аргументоване судження щодо реального стану здоров`я хворого ОСОБА_5 та стану його свідомості, оскільки щоденникові записи не містять такої інформації. Відповідно, комісія експертів не має судово-медичних даних, які б дозволили формулювання доказової відповіді щодо збереження чи не збереження ОСОБА_5 здатності до читання, усвідомлення прочитаного та підписання документів о 13.10 год. 10 вересня 2023 року, тобто незадовго до зупинки серцевої діяльності та дихання, які настали о 13.55 год.
Неможливо надати об`єктивну експертну оцінку психічного стану ОСОБА_5 загалом та на час складання заповіту 10 вересня 2021 року. Неможливо надати відповідь на питання – чи міг ОСОБА_5 на час складання заповіту 10 вересня 2021 року, виходячи з його стану здоров`я, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Вважає необхідним проведення повторної експертизи іншою експертною установою з метою об`єктивного з`ясування стану здоров`я, в тому числі і психічного ОСОБА_5 на момент підписання заповіту 10 вересня 2021 року за 45 хвилин до смерті.
Вказує, що свідчення свідків, які були допитані, дійсно відрізнялися. Свідок ОСОБА_6 зазначала про те, що ОСОБА_5 дали підписати порожній документ, який потім протягом 30-40 хвилин заповнювала юрист лікарні. Вона ж вказала, що перший свідок, який був з нею, виявився таким, що не мав при собі паспорта. Натомість, свідок ОСОБА_7 , яким замінили першого, не був взагалі присутнім при складанні заповіту, ОСОБА_6 не бачила, щоб цей свідок підписував заповіт. Проте, свідок ОСОБА_7 майже не надав суду показів, зазначивши, що точно не пам`ятає обставин посвідчення спірного заповіту.
Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи було залишено без розгляду, у задоволенні клопотання представника позивача Никифорака В.М. про визначення додаткового строку, про долучення доказів було відмовлено.
Вважає, що наведена ухвала Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2023 року винесена із порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неповного з`ясування всіх обставин справи.
Посилається на те, що попередніми представниками ОСОБА_3 не були вжиті усі належні та необхідні процесуальні дії на стадії підготовчого судового засідання, не було подане клопотання про проведення комплексної судово-медичної та судово-психіатричної експертизи, а також клопотання про проведення судової почеркознавчої експертизи, які є обов`язковими при розгляді справ про визнання правочинів недійсними. 
Проведення почеркознавчої експертизи у цій справі є обов`язковим, враховуючи обставини складення та посвідчення заповіту, зокрема, посвідчення заповіту ОСОБА_5 не в нотаріальному порядку, а генеральним директором Комунальної некомерційної установи «Хотинська багатопрофільна лікарня», який помер в лікарні в той же день, а отже перебував у вкрай важкому передсмертному стані і, відповідно, не мав фізичної можливості підписати спірний заповіт.
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві ОСОБА_4 , в інтересах якої діє адвокат Перебиковський В.І., просить апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Никифорак В.М., залишити без задоволення.
Мотивувальна частина
Позиція апеляційного суду
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Никифорак В.М., підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відмовляючи у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Хотинської міської ради про визнання заповіту недійсним, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність ОСОБА_3 , що заповіт складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення, що підписання заповіту ОСОБА_5 не відповідало його волевиявленню. 
На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що заповіт ОСОБА_5 від 10 вересня 2021 року складено у двох примірниках, при свідках, який посвідчено посадовою особою Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня», один із примірників, направлено до державного нотаріального архіву у Чернівецькій області для реєстрації у спадковому реєстрі, другий заповіт видано заповідачу, заповіт уголос прочитано заповідачем до його підписання у присутності двох свідків і власноручно підписаний ним, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.
Суд першої інстанції критично поставився до частини суперечливих показів ОСОБА_6 .
Водночас судом першої інстанції встановлено, що проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про неспроможність ОСОБА_5 в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що само по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним. 
Також суд першої інстанції послався на те, що заповіт відповідає вимогам законодавства, волі спадкодавця та направлений на реалізацію його права власності в частині розпорядження належним йому майном, оскільки був підписаний з доброї волі та з власної ініціативи власноручно спадкодавцем.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам відповідає.
Фактичні обставини, встановлені судом першої та апеляційної інстанції
Встановлено, що батьком ОСОБА_8 є ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно, серія НОМЕР_1 .
Зміна прізвище з ОСОБА_8 на ОСОБА_3 підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія НОМЕР_2 та свідоцтвом про зміну імені серія НОМЕР_3 , витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_4 .
За повідомлення Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» від 11 липня 2022 року № 1034 заповіт ОСОБА_5 складено у двох примірниках, при свідках, який посвідчений посадовою особою Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня». Один із примірників, направлено до державного нотаріального архіву у Чернівецькій області для реєстрації у спадковому реєстрі, другий заповіт видано заповідачу.
Згідно до виписки з медичної картки стаціонарного хворого Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» № 3574/928 ОСОБА_5 знаходився у відділені з 07 вересня 2021 року по 10 вересня 2021 року з діагнозом серцева недостатність, ішемічна хвороба серця, дифузний кардіосклероз, гостра кишкова непрохідність. Хворий скаржився на біль в животі, нудоту, блювоту, загальну слабкість. Дихання жорсте, ослаблене в нижніх відділах. Тони серця приглушені. Печінка не палькується в наслідок больового синдрому.
Відповідно матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_5 114/2021, заведеної приватним нотаріусом Дністровського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А., вбачається, що до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 подано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . 
На підставі довідки Зарожанського старостинського округу Недобоївської сільської ради Дністровського району Чернівецької області від 14 вересня 2021 року № 863 ОСОБА_5 був зареєстрований та постійно проживав за адресою: АДРЕСА_1 по день смерті. На день смерті в господарстві був зареєстрований та проживав один.
ОСОБА_5 вчинено заповіт, посвідчений генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Бринь Т.І. 10 вересня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за номером 2, яким заповів все своє рухоме і нерухоме майно ОСОБА_4 .
Постановою приватного нотаріуса Дністровського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. від 16 січня 2023 року № 4/02-31 відмовлено ОСОБА_3 в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на спадкове майно, що складається з слів заявника з житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за АДРЕСА_1 у зв`язку із відсутністю документів, що посвідчують право власності, а також з надходження заяви про прийняття спадщини за заповітом від ОСОБА_4 .
За висновком комплексної посмертної судово-медичної та судово- психіатричної експертизи державної установи «Чернівецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Міністерства охорони здоров`я України від 23 вересня 2024 року №139 ОСОБА_5 о 22 год 52 хв. 07 вересня 2021 року надійшов на стаціонарне лікування в хірургічне відділення з травматологічними ліжками Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня». Діагноз при надходженні: Інший та не уточнений біль у ділянці живота. 
Хворий ОСОБА_5 був клінічно, інструментально та лабораторно обстежений. На основі обстежень було встановлено діагноз: Гостра кишкова непрохідність. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. Серцева недостатність ІІ А, ФК ІІІ. У подальшому було уточнено, що у даному випадку має місце тонко кишкова непрохідність, проте причина цієї непрохідності не визначена. 
Хворому було запропоновано хірургічне лікування, від якого він відмовився. Лікуючим лікарем було зібрано комісію та оформлено акт (с. 17 медичної карти стаціонарного хворого) щодо відмови хворого від медичної допомоги. Підпису самого хворого цьому документі не зазначено. 
Із подальших щоденникових записів відомо, що стан хворого прогресивно погіршувався, відзначалась відсутність ефекту від консервативного лікування. Згідно до запису реаніматолога о 13:55 год. у хворого наступила зупинка серцевої діяльності та дихання. Проведені реанімаційні заходи не мали позитивного ефекту і о 14:25 год. 10 вересня 2021 року було констатовано смерть хворого. 
З урахуванням поверхневого, стереотипного щоденникового запису стану хворого на ранок (час останнього огляду хворого хірурга не вказано) дня підписання правочину тобто 10 вересня 2021 року комісія експертів не вбачає можливості винести аргументоване судження щодо реального стану здоров`я хворого ОСОБА_5 та стану його свідомості оскільки щоденникові записи не містять такої інформації. Відповідно, комісія експертів не має судово-медичних даних, які б дозволили формулювання доказової відповіді щодо збереження чи не збереження ОСОБА_5 здатності до читання, усвідомлення прочитаного та підписання документів о 13:10 год. 10 вересня 2023 року тобто незадовго до зупинки серцевої діяльності та дихання, які настали 13:55 год. 
Аналіз щоденникових записів у медичній карті стаціонарного хворого за № 3356/792 свідчить про те, що в них відсутні будь-які відомості щодо психічного стану ОСОБА_5 за весь час його перебування на стаціонарному лікуванні в Комунальному некомерційному підприємстві «Хотинська багатопрофільна лікарня». За даних обставин неможливо надати об`єктивну експертну оцінку психічного стану ОСОБА_5 загалом та на час складання заповіту 10 вересня 2021 року. З цих же причин неможливо надати відповідь на питання – чи міг громадянин ОСОБА_5 під час складання заповіту 10 вересня 2021 року, виходячи з його стану здоров`я, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.  
Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
Частиною 1 статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина 1статті 129 Конституції України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову
При цьому згідно зіп.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Предметом позову ОСОБА_3 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання заповіту ОСОБА_5 , посвідченого 10 вересня 2021 року генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» за реєстровим номером 2, недійсним.
Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_3 зазначалося, що заповіт якщо і підписаний ОСОБА_5 , то це вчинено не свідомо, та не відображає волі спадкодавця, оскільки ОСОБА_5 до моменту смерті перебував у важкому стані, страждав сильними болями у животі.
Отже,  ОСОБА_3  одночасно посилалася на дві різні підстави недійсності правочину, зокрема не встановлення відповідності волі і волевиявлення ОСОБА_5 щодо вчинення нотаріальної дії (ч.1 ст.215 ЦК України) та вчинення ОСОБА_5 правочину у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними (ч.1 ст.225 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Верховний Суд при розгляді справи № 387/554/18 зазначив, що правочин є поєднанням волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов`язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Волевиявлення – це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення у правочині.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання правочину недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України. 
Відповідно до ч.1 ст.225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Відповідно до с.1 ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 

Згідно із абз.2 п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України у абз.2 п.18 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила.

Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем спадщини визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.

Так, згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

На підставі ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Встановлено, що внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина 10 вересня 2021 року.

До матеріалів справи приєднано заповіт ОСОБА_5 , посвідчений генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Бринь Т.І. 10 вересня 2021 року, зареєстрований в реєстрі за номером 2, за яким заповів все своє рухоме і нерухоме майно ОСОБА_4 .

Відповідно матеріалів спадкової справи до майна померлого ОСОБА_5 114/2021, заведеної приватним нотаріусом Дністровського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А., вбачається, що до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 подано ОСОБА_4 та ОСОБА_3 . 

За таких обставин ОСОБА_4 є стороною правовідносин з спадкування внаслідок смерті ОСОБА_5 .

Згідно з частиною другою статті 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Таким чином, заінтересованою особою у оспоренні підстав закликання до спадкування за заповітом ОСОБА_4 є спадкоємець ОСОБА_3 , яка може отримати право на спадщину за законом у разі визнання заповіту ОСОБА_5 , посвідченого генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Бринь Т.І. 10 вересня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 2, недійсним.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. 

Наведені положенням ч.2 ст.215 ЦК України встановлюють виняток із загального правила ч.1 ст. 11 ЦПК України  щодо розгляду справ судом у межах заявлених особами вимог.

За змістом ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, положеннями частини другої та третьої статті 215 ЦК України проводиться розмежування видів недійсності правочинів на нікчемні правочини та оспорювані.

Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 06 листопада 2009 року N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України тощо).

У пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

За змістом частини третьої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). 

Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених нормами ЦК України.
На підставі частини першої статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Верховний Суд у постанові від 13 листопада 2024 року   у справі  № 754/16919/17 (провадження № 61-4859св24) зазначив, що заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо).
За змістом абз.2 п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України у абз.2 п.18 постанови від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт, складений особою, яка не мала на це права, зокрема, недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені 
заповідача, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо 
його форми та посвідчення, згідно із частиною першою статті 1257 
ЦК є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК визнання 
такого заповіту недійсним судом не вимагається.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що «свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача; свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання; кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю».
Відповідно до ч.1, ч.7 ст. 1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров`я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю.
Заповіти осіб, зазначених у частинах першій - шостій цієї статті, посвідчуються при свідках.
Згідно до п.1 ч.1 Закону України «Про нотаріат» заповіти осіб, які перебувають на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також осіб, які проживають у будинках для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю, посвідчені головними лікарями, їх заступниками з медичної частини або черговими лікарями цих лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров`я, а також начальниками госпіталів, директорами або головними лікарями будинків для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 Закону України «Про нотаріат» до нотаріально посвідчених заповітів (крім секретних) прирівнюються заповіти осіб, які перебувають на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також осіб, які проживають у будинках для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю, посвідчені головними лікарями, їх заступниками з медичної частини або черговими лікарями цих лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров`я, а також начальниками госпіталів, директорами або головними лікарями будинків для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю.
Відповідно до частин першої-третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. 
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. 
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
За змістом частини першої-другої статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. 
У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього кодексу).
Порядок посвідчення заповіту, внесення змін до нього та його скасування передбачений Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5.
Відповідно до абз.5 п.1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. № 419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2006 р. № 940) посвідчувати заповіти і довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі - заповіти і довіреності), відповідно до статей 245 і 1252 Цивільного кодексу України та статті 40 Закону України "Про нотаріат", мають право такі посадові, службові особи: головні лікарі, їх заступники з медичної частини або чергові лікарі лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров`я, начальники госпіталів - заповіти осіб, що перебувають на лікуванні в таких закладах.
Як вбачається із п.п. 15, 16, 18 вищевказаного Порядку, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Посадова, службова особа посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб у присутності свідків.
Заповіт складається однією фізичною особою (крім заповіту, що складається подружжям).
Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення, дати та місця народження заповідача і підписується заповідачем власноручно.
Заповідач може написати заповіт власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів.
Посадова, службова особа може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. У такому разі заповіт вголос зачитується заповідачем, який робить запис перед своїм підписом.
Присутність не менш як двох свідків є обов`язковою умовою при посвідченні заповітів.
Свідком може бути фізична особа, що має повну цивільну дієздатність.
У заповіті зазначаються прізвище, ім`я та по батькові свідка, дата його народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого встановлено особу свідка.
Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.
Заповіт складається і посвідчується у двох примірниках.
Один примірник заповіту видається заповідачу. Другий примірник у той самий день передається до державного нотаріального архіву за постійним місцем проживання заповідача.
Крім цього, пунктом 12 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, встановлено, що посадова, службова особа відмовляє у посвідченні заповіту чи довіреності, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству; не подано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія не підлягає вчиненню посадовою, службовою особою; у неї є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулася недієздатна фізична особа або фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 

Водночас апеляційна скарга  ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Никифорак В.М., не містить доводи, що  волевиявлення ОСОБА_5 на вчинення заповіту, посвідченого генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Бринь Т.І. 10 вересня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 2, не було вільним і не відповідало його волі.
Отже, апеляційний суд при перегляді справи в апеляційному порядку не має повноваження вдаватися в переоцінку висновків суду першої інстанції щодо наявності волевиявлення ОСОБА_5  на укладення оспорюваного правочину, відповідність заповіту волі спадкодавця, оскільки був підписаний ОСОБА_5 з доброї волі та з власної ініціативи.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що "підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами".
За змістом заповіту, посвідченого генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Бринь Т.І. 10 вересня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 2, ОСОБА_5 вчинено підпис та перед підписом зроблено напис, що заповіт останнім прочитано вголос та підписано власноручно.
При посвідченні заповіту були присутні два свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які проставили свої підписи на ньому.
Відповідно до наведеного правочину 10 вересня 2021 року заповіт посвідчений генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Бринь Т.І. 
Заповіт записаний генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» ОСОБА_9 зі слів заповідача ОСОБА_5 .
Заповіт уголос прочитаний заповідачем до його підписання у присутності запрошених свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і власноручно підписаний ним у їх присутності о 13 год 10 хв.
Обставин з`ясування генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» ОСОБА_9 волевиявлення ОСОБА_5 на вчинення заповіту підтверджується показами свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_9 .
Також свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_9 ,, ОСОБА_11 пояснили, що при посвідченні текст заповіту був прочитаний вголос, ОСОБА_5 особисто підписано заповіт у присутності свідків.
За обставин ознайомлення ОСОБА_5  зі змістом заповіту, підписання заповіту особисто, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про доведеність свідомого волевиявлення  ОСОБА_5  на вчинення заповіту, відповідність його внутрішній волі.
З огляду на доведеність волевиявлення ОСОБА_5  на вчинення заповіту, посвідченого генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Бринь Т.І. 10 вересня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 2, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання правочину недійсним відповідно до частини першої статті 215 ЦК України.
Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у пункті 16 постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобовязаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї сторони, висновок якої повинен оцінюватись судом як окремо, так і в сукупності з іншими доказами.
З позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) зазначено, що «правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України. 
Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). 
Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними».
Тобто як у частині першій статті 215 ЦК України, так і в частині першій статті 225 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів у випадках, коли існує волевиявлення учасника правочину, зафіксоване в належній формі (що підтверджується, зокрема, шляхом вчинення ним підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає волі цього учасника правочину. Тож внаслідок правочину учасники набувають права і обов`язки, що натомість не спричиняють для них правових наслідків.
Висновок про недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 462/3286/16-ц (провадження № 61-5896св18).
За висновком комплексної посмертної судово-медичної та судово- психіатричної експертизи державної установи «Чернівецьке обласне бюро судово-медичної експертизи» Міністерства охорони здоров`я України від 23 вересня 2024 року №139 комісія експертів не вбачає можливості винести аргументоване судження щодо реального стану здоров`я хворого ОСОБА_5 та стану його свідомості, оскільки щоденникові записи не містять такої інформації. Відповідно, комісія експертів не має судово-медичних даних, які б дозволили формулювання доказової відповіді щодо збереження чи не збереження ОСОБА_5 здатності до читання, усвідомлення прочитаного та підписання документів о 13.10 год. 10 вересня 2023 року, тобто незадовго до зупинки серцевої діяльності та дихання, які настали о 13.55 год.
Неможливо надати об`єктивну експертну оцінку психічного стану ОСОБА_5 загалом та на час складання заповіту 10 вересня 2021 року. Неможливо надати відповідь на питання – чи міг ОСОБА_5 на час складання заповіту 10 вересня 2021 року, виходячи з його стану здоров`я, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.
Ураховуючи викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність доказів того, що на час вчинення заповіту, посвідченого генеральним директором Комунального некомерційного підприємства «Хотинська багатопрофільна лікарня» Бринь Т.І. 10 вересня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за номером 2, ОСОБА_5 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. 
Не заслуговують на увагу доводи ОСОБА_3 , на які є посилання в апеляційній скарзі, щодо необхідності проведення повторної комплексної посмертної судово-медичної та судово- психіатричної експертизи іншою експертною установою з метою об`єктивного з`ясування стану здоров`я, в тому числі і психічного ОСОБА_5 на момент підписання заповіту 10 вересня 2021 року за 45 хвилин до смерті, оскільки з клопотанням про призначення відповідної судової експертизи ОСОБА_3 до суду не зверталася.
Також не можна погодитися з посиланням ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що проведення почеркознавчої експертизи у цій справі є обов`язковим, ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 31 жовтня 2023 року клопотання представника позивача ОСОБА_1 про призначення судової почеркознавчої експертизи залишено без розгляду, у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 про визначення додаткового строку, долучення доказів відмовлено.
Так, ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Никифорак В.М., звертаючись до суду з позовом, обставини підписання заповіту саме ОСОБА_5 не оспорювала.
З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину  з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.
Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
Відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.
Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.
Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Отже, рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2024 року слід залишити без змін.
Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє адвокат Никифорак Володимир Михайлович, залишити без задоволення.
Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 16 жовтня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 26 січня 2025 року.

Головуючий     Н. Ю. Половінкіна
Судді М. І. Кулянда
О. О. Одинак