Справа № 127/29927/24
Провадження № 22-ц/801/516/2025
Категорія: 42
Головуючий у суді 1-ї інстанції Романюк Л. Ф.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2025 року	Справа № 127/29927/24	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді Голоти Л. О. (суддя – доповідач),
суддів Копаничук С. Г., Рибчинського В. П.,
за участю секретаря судового засідання Кобенди Ю. О., 
розглянув у відкритому судовому засіданні (в режимі відеоконференції) справу № 127/29927/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2024, ухвалене у складі судді Романюк Л.Ф. в приміщенні суду в м. Вінниця, повний текст рішення складено 10.12.2024, - 

в с т а н о в и в :

10.09.2024 ОСОБА_1  звернувся у суд з позовом (вх № 78516) до  ОСОБА_2  про стягнення боргу за договором позики, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики оформлених розписками від 30.05.2023 в сумі 22000,00 доларів США.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 30.05.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав в борг грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США. На підтвердження укладення вказаного договору позики, 30.05.2023 ОСОБА_2 написано власноручно розписку, з якої вбачається, що він отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США.
Також, 30.05.2023 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав в борг грошові кошти в сумі 18000,00 доларів США. На підтвердження укладення вказаного договору позики, 30.05.2023 ОСОБА_2 написано власноручно розписку, з якої вбачається, що він отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 18000,00 доларів США.
9.06.2024 ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 частину боргу в сумі 1000,00 доларів США.
Враховуючи те, що розписками від 30.05.2023 не встановлено строку повернення позики, керуючись статтею 1049 ЦК України 27.07.2024 ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 рекомендованим листом вимогу про повернення боргу в сумі 22000,00 доларів США. Протягом 30 днів з моменту отримання вказаної вимоги, вказаний лист повернувся ОСОБА_1 за закінченням терміну зберігання. Станом на дату подання позову до суду заборгованість ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 становить 22000,00 доларів США.
Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2024 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договорами позики від 30.05.2023 в розмірі 22000,00 доларів США (двадцять дві тисячі доларів США) та судовий збір в розмірі 7217,76 грн. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подано апеляційну скаргу (вх № 3282 від 13.01.2025), в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позовних вимог; стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 13559.70 грн.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що позивачем кошти відповідачу в борг особисто надано не було; жодних умов про їх повернення встановлено не було; наданий позивачем документ не відповідає вимогам щодо договорів позики, боргових розписок; судом не досліджувались договори, на які здійснює посилання в позові позивач; жодного доказу щодо отримання відповідачем від позивача коштів саме в борг із зобов`язанням їх повернути у встановлений строк позивачем до позовної заяви не додано; саме сторона правочину несе відповідальність за неналежне оформлення договірних правовідносин, зрозумілого змісту правочину.
3.02.2025 до Вінницького апеляційного суду надійшов відзив (вх № 1311) ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , в якому, посилаючись на необґрунтованість доводів апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Щодо розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦПК України розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.
У судовому засіданні представник ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 заперечили проти апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, представників, переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, Вінницький апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
У справі встановлено наступні обставини.
30.05.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав в борг грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США. На підтвердження укладення вказаного договору позики, 30.05.2023 ОСОБА_2 було написано власноручно розписку, з якої вбачається, що він отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 5000,00 доларів США /а. с. 52/.
30.05.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до якого ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 отримав в борг грошові кошти в сумі 18000,00 доларів США. На підтвердження укладення вказаного договору позики, 30.05.2023 ОСОБА_2 було написано власноручно розписку, з якої вбачається, що він отримав у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 18000,00 доларів США /а. с. 51/
9.06.2024 ОСОБА_2 повернув ОСОБА_1 частину боргу в сумі 1000,00 доларів США /а. с. 52/.
Враховуючи те, що розписками від 30.05.2023 не встановлено строку повернення позики, керуючись ст. 1049 ЦК України , 27.07.2024 року ОСОБА_1 надіслав ОСОБА_2 рекомендованим листом вимогу про повернення боргу в сумі 22 000,00 доларів США. Протягом 30 днів з моменту отримання вказаної вимоги, вказаний лист повернувся ОСОБА_1 за закінченням терміну зберігання /а. с. 7-10/.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що надані позивачем розписки від 30.05.2023 є належними письмовими доказами укладення між сторонами договорів позики в указаній в них сумі. Вони підтверджують як його укладення, так і умови договорів, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення, оскільки в розписках чітко вказано «позичив», а також засвідчує отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаних грошових сум. Розписки також підтверджують право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу. Сторони уклали позику, відповідачем отримана сума коштів у позику, однак отримана сума не повернута позивачу і до цього часу, а тому на користь позивача слід стягнути борг за договором позики. Встановивши наявність складених відповідачем розписок про отримання в борг коштів, що було обумовлено сторонами у розписках, які підписано власноручно відповідачем, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договорами позики (розпискою) суми неповернутого боргу в розмірі 20000,00 доларів США.
Зазначений висновок суду першої інстанції зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.
За змістом частини третьої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, з яким погоджується суд апеляційної інстанції, про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Посилання відповідача на те, що судом першої інстанції не встановлено правову природу правочину між сторонами та не враховано, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, є необґрунтованими, оскільки місцевим судом дано належну правову оцінку зібраним доказам, в тому числі змісту розписок від 30.05.2023 та умов надання позики, з яких вбачається, що відповідач позичив дані кошти. При цьому відповідач не надав суду жодних доказів і не обґрунтував свої доводи про іншу правову природу укладеного між сторонами правочину.
У судовому засіданні адвокат апелянта зазначив, що ОСОБА_2 не заперечує того факту, що отримав від ОСОБА_1 кошти, про які зазначено у позові, однак ці кошти були надані на спільний бізнес. Інших договорів між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , на підставі яких могли передаватися дані кошти немає. Умови та строки повернення даних коштів не оговорювалися.
ОСОБА_1 суду пояснив, що при передачі коштів, вони з ОСОБА_2 усно домовилися, що кошти позичаються до пред`явлення вимоги про їх повернення. ОСОБА_1 просить повернути борг і протягом 30 днів ОСОБА_2 мав повернути всі кошти. 
Звернення до суду з позовною вимогою є тотожним направленню письмової вимоги, лист-вимога про повернення коштів також знаходиться в матеріалах справи /а. с. 76-10/, з якими відповідач ознайомлений та про наявність вимоги про повернення позики йому було достовірно відомо, разом з тим, з часу подачі позову сума позики не повернута.
Дата повернення коштів у розписці відсутня, а тому відповідно до пункту 2 частини першої статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернута позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновками місцевого суду про наявність підстав для стягнення з відповідача грошових коштів відповідно до розписок від 30.05.2023, оскільки відповідач був обізнаний про пред`явлення позову щодо повернення грошових коштів, але ніяких дій стосовно їх повернення позивачу протягом усього часу розгляду справи, в тому числі апеляційним судом, не здійснив.
В даному випадку, пред`явлення вимоги (подання позову) свідчить про закінчення строку договору позики та настання строку для повернення коштів (постанова ВС від 15.11.2018 по справі № 127/1853/17, від 18.12.2018 по справі № року № 686/21857/16-ц).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).
Ураховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що зазначені в апеляційній скарзі аргументи суттєвими не являються та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права. 
Щодо розподілу судових витрат.
Згідно з частиною першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для розподілу судових витрат, понесених відповідачем у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, немає.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10.12.2024 у даній справі залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя                                             Л. О. Голота

Судді:                                                                        С. Г. Копаничук

В. П. Рибчинський

       Повний текст постанови складено 6.03.2025.