Головуючий І інстанції: Є.Б. Супрун

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2025 р. 	Справа № 440/11966/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Катунова В.В.,
Суддів: Подобайло З.Г. ,  Чалого І.С. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.12.2024, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава,  36039,  по справі № 440/11966/24
за позовом              ОСОБА_1  
до             Департаменту з питань виконання кримінальних покарань                    
про зобов`язання виплатити недоплачену заробітну плату та індексацію,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивачка, ОСОБА_1 ) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань (далі - відповідач, Департамент), в якому просила суд:
- зобов`язати відповідача виплатити на її користь недоплачену заробітну плату з урахуванням того, що юрисдикція Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України (надалі - Адміністрація ДВКС) поширювалася на всю територію України, та виплатити індексацію.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що  вона працювала на посаді провідного спеціаліста в   Адміністрації ДВКС з 10.05.2018 до 18.03.2020 та відповідач виплачував їй не в повному обсязі заробітну плату, оскільки розмір посадового окладу за посадою провідного спеціаліста, яку  обіймала позивачка  був установлений як для державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або декількох областей, міста Києва або Севастополя, тоді як мав бути встановлений посадовий оклад як для державного органу, юрисдикція якого поширюється на всю територію України. Крім того, вважає, що виплаті підлягає також індексація заробітної плати.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 31.12.2024 у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивачка звернулась з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про повне задоволення її позовних вимог.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції необґрунтовано прийняв сторону відповідача, не витребував оригінал наказу про звільнення позивачки. Не врахував доводи позивачки про те, що юрисдикція  Адміністрації ДВКС поширюється на всю територію України. Вказала, що суд першої інстанції не застосував практику Європейського суду з прав людини та, крім того, розглянув справу за правилами спрощеного провадження, а не у загальному позовному провадженні. 
Крім того, позивачка подала доповнення до апеляційної скарги, в якому зазначила, що оскаржуване рішення написане з використанням штучного інтелекту, суд першої інстанції не зазначив, що у відповідача немає оригіналу наказу про звільнення позивачки, розрахункових документів, оскільки надані ним копії неналежної якості та не мають обов`язкових реквізитів. Заперечувала проти самопредставництва Сизоненка І.В. і,  як наслідок, відсутнє право подавати відзиви. Вказала про розгляд справи суддею, якому було заявлено відвід. Крім того, вказала, що суд першої інстанції не застосував ст. 51 ЗУ "Про державну службу", яка підлягала застосуванню.
Також позивачка подала  пояснення про необхідність задоволення апеляційної скарги, оскільки суд не має права визнавати законним визначення розміру її заробітної плати не на підставі ст. 51  Закону України "Про державну службу". Крім того, просила дослідити зміст листа Міністерства юстиції України від 05.02.2025 №16791/ПІ-О-430/2.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.12.2024 у справі №440/11966/24 - залишити без змін.
На підставі положень п. 3 ч. 1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Згідно зі ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної  скарги.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги з  доповненнями та поясненнями, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 наказом Адміністрації ДКВС від 08.05.2018 №181/ОС призначена з 10.05.2018 на посаду провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації ДКВС, як переможець конкурсу, з посадовим окладом 4400 грн, з випробувальним терміном 3 місяці. Вказане підтверджується записами трудової книжки серії НОМЕР_1 від 10.05.2018, копії якої наявні в матеріалах справи  та копією наказу від 08.05.2018 №181/ОС (а.с. 25-27, 95).
У зв`язку із вступом позивачки на денну форму навчання до Національної академії державного управління при президентові України Адміністрацією ДКВС видано наказ від 16.09.2019 №125/ОС-19 «Про навчання ОСОБА_1 » в якому зазначено, що позивачка є слухачем денної форми навчання Національної академії державного управління при президентові України (м. Київ) із збереженням на час навчання посади та заробітної плати, з 16.09.2019  (а.с. 37).
Наказом Адміністрації ДКВС від 18.03.2020 №149/ОС-20 позивачку звільнено з посади провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації ДКВС з 18.03.2020 у зв`язку з ліквідацією Адміністрації ДКВС відповідно до пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу» з припиненням державної служби  (а.с. 96).
Відповідно до пункту 2 зазначеного наказу, Управлінню бухгалтерського обліку, планування та фінансової звітності наказано виплатити позивачці вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат.
Не погоджуючись із бездіяльністю відповідача щодо невиплати на користь ОСОБА_1 заробітної плати у виді розрахунку в порядку ст. 116 КЗпП України при звільненні, позивачка звернулася до суду.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.09.2020, яке залишене без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2021 у справі №640/8379/20 визнано протиправною бездіяльність Департаменту з питань виконання кримінальних покарань щодо не виплати ОСОБА_1 при звільненні із займаної посади заробітної плати за час її навчання в Національній академії державного управління при Президентові України. Зобов`язано Департамент з питань виконання кримінальних покарань здійснити розрахунок сум при звільненні ОСОБА_1 , які підлягають виплаті на її користь відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, з урахуванням висновків суду, наведених у мотивувальній частині даного рішення та здійснити виплату таких сум. 
Крім того, за заявою позивачки ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2020 рішення суду від 30.09.2020 у справі №640/8379/20 допущено до негайного виконання у межах сум, які підлягають виплаті на користь ОСОБА_1 відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, з урахуванням висновків суду, наведених у мотивувальній частині такого рішення, за вересень 2019 року (з урахуванням ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 30.11.2020 про роз`яснення додаткового судового рішення).
25.01.2021 відповідно до платіжної інструкції від 22.01.2021 №26 (а.с. 76) Департаментом на користь ОСОБА_1 виплачено суму у розмірі 2558,45 грн (згідно з ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2020), 14.04.2021 відповідно до платіжної інструкції №258 від 09.04.2021 (а.с. 78) виплачено суму 28936,21 грн (згідно з постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 23.02.2021 у справі №640/8379/20).
Крім того, на підставі судового наказу Шевченківського районного суду м. Києва від 08.06.2020 у справі №761/16493/20 Департаментом виплачено середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 18.03.2020 за 49 днів затримки в розмірі 11 901,12 грн згідно з платіжною інструкцією №552 від 28.05.2021 (а.с. 77).     
14.09.2024 ОСОБА_1 звернулася до Департаменту із заявою (а.с. 12-13), в якій просила виплатити їй недоплачену заробітну плату з урахуванням того, що юрисдикція Адміністрації ДВКС поширювалася на всю територію України, а юрисдикція Департаменту поширюється на всю територію України, а також просила нарахувати та виплатити індексацію. В обґрунтування заяви зазначала, що при призначенні її на посаду наказом Адміністрації ДКВС від 08.05.2018 №181/ОС невірно встановлено посадовий оклад у розмірі 4400 грн як для провідного спеціаліста органу державної влади, юрисдикція якого поширювалась на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя, а не державного органу юрисдикція якого поширювалась на всю територію України.
У відповідь Департамент листом від 04.10.2024 №5161/О-5040/3.2/11-24/9/1/23-24 повідомив ОСОБА_1 про те, що виплата заробітної плати здійснювалася заявниці Адміністрацію ДКВС відповідно до затвердженого штатного розпису на відповідний період Міністерством юстиції України, який у свою чергу розраховувався відповідно до діючих на той час нормативно-правових актів та приведений у відповідність до бюджетних асигнувань та покладених на Адміністрацію функцій. Крім того, на теперішній час Адміністрація ДКВС перебуває у стані ліквідації, а Департамент з питань виконання кримінальних покарань не несе відповідальність за дії чи бездіяльність Адміністрації ДВКС (а.с. 10).
ОСОБА_1 вважаючи, що розмір посадового окладу за посадою провідного спеціаліста, яку вона обіймала в Адміністрації ДВКС був встановлений як для державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або декількох областей, міста Києва або Севастополя, тоді як мав бути встановлений як для державного органу, юрисдикція якого поширюється на всю територію України відповідно до схеми посадових окладів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 "Питання оплати праці працівників державних органів", звернулася до суду з цим позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції  виходив з того, що Адміністрація ДКВС відповідно до Положення, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 16.02.2018 390/5, є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції України вищого рівня. Крім того, відповідно до п.п. 4 пункту 3 Положення про Департамент, основним завданням Департаменту, крім іншого, є організація господарської діяльності, планово-фінансової роботи підпорядкованих установ, підприємств установ виконання покарань у Київській, Житомирській, Черкаській, Чернігівській, Кіровоградській, Миколаївській, Одеській та Херсонській областях, таким чином дійшов висновку, що юрисдикція Адміністрації ДКВС та Департаменту, як територіальних органів Міністерства юстиції України, не поширювалась та не поширюється на всю територію України. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 50 Закону України "Про державну службу" держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця складається з: 1) посадового окладу; 2) надбавки за вислугу років; 3) надбавки за ранг державного службовця; 4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця; 5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою; 6) премії (у разі встановлення).
За результатами роботи та щорічного оцінювання службової діяльності державним службовцям можуть встановлюватися премії. До премій державного службовця належать: 1) премія за результатами щорічного оцінювання службової діяльності; 2) місячна або квартальна премія відповідно до особистого внеску державного службовця в загальний результат роботи державного органу.
При цьому загальний розмір премій, передбачених пунктом 2 цієї частини, які може отримати державний службовець за рік, не може перевищувати 30 відсотків фонду його посадового окладу за рік.
Джерелом формування фонду оплати праці державних службовців є державний бюджет.
Фонд оплати праці державних службовців формується за рахунок коштів державного бюджету, а також коштів, які надходять до державного бюджету в рамках програм допомоги Європейського Союзу, урядів іноземних держав, міжнародних організацій, донорських установ. Порядок використання таких коштів, які надходять до державного бюджету, затверджується Кабінетом Міністрів України.
Скорочення бюджетних асигнувань не може бути підставою для зменшення посадових окладів та надбавок до них.
Згідно з ч. 1 ст. 51 Закону України "Про державну службу" посади державної служби з метою встановлення розмірів посадових окладів поділяються на такі групи оплати праці: до групи 1 належать посади керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 2 належать посади перших заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 3 належать посади заступників керівників державних органів і прирівняні до них посади; до групи 4 належать посади керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 5 належать посади заступників керівників самостійних структурних підрозділів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 6 належать посади керівників підрозділів у складі самостійних структурних підрозділів державних органів, їх заступників і прирівняні до них посади; до групи 7 належать посади головних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 8 належать посади провідних спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади; до групи 9 належать посади спеціалістів державних органів і прирівняні до них посади.
Прирівняння посад державної служби проводиться Кабінетом Міністрів України під час затвердження схеми посадових окладів на посадах державної служби за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері трудових відносин, погодженим із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Частиною другою статті 51 Закону "Про державну службу" визначено, що з метою встановлення розмірів посадових окладів державні органи поділяються за юрисдикцією, яка поширюється:
1) на всю територію України;
2) на територію однієї або кількох областей, міста Києва або Севастополя;
3) на територію одного або кількох районів, міст обласного значення.
У державних органах відповідної юрисдикції забезпечується наявність усіх груп оплати праці, передбачених частиною першою цієї статті.
Відповідно до Схеми посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2018 році, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 №24, чинній на момент призначення позивачки на посаду) посадовий оклад провідного спеціаліста державного органу на всій території України складав 6000 грн, а посадовий оклад провідного спеціаліста державного органу на території однієї або кількох областей, м. Києва або м. Севастополя складав 4 400 грн.
У подальшому, згідно зі Схемою посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2019 році (у коефіцієнтах), затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 06.02.2019 №102), визначено посадовий оклад провідного спеціаліста державного органу на всій території України з коефіцієнтом співвідношень до мінімального розміру посадового окладу 1,79, а посадовий оклад такого ж спеціаліста на території однієї або кількох областей, м. Києва або м. Севастополя - 1,33.
Крім того, згідно зі Схемою посадових окладів на посадах державної служби з урахуванням категорій, підкатегорій та рівнів державних органів у 2020 році, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 15.01.2020 №16), посадовий оклад провідного спеціаліста державного органу, що відноситься до інших державних органів, юрисдикція яких поширюється на всю територію України, становив 6 800 грн, а провідного спеціаліста державного органу, що відноситься до державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя - 5100 грн.
Спір у цій справі стосується питання правомірності обрахунку під час проходження державної служби ОСОБА_1 на посаді провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації ДВКС виходячи з посадового окладу провідного спеціаліста як для державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію однієї або декількох областей, міста Києва або Севастополя, а не як для державного органу, юрисдикція якого поширюється на всю територію України відповідно до схеми посадових окладів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 "Питання оплати праці працівників державних органів".
Постановою Кабінету Міністрів України від 18.05.2016 №343 "Деякі питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" Державну пенітенціарну службу ліквідовано та встановлено, що Міністерство юстиції України є правонаступником Державної пенітенціарної служби, що ліквідується, в частині реалізації державної політики у сфері виконання кримінальних покарань та пробації.
Адміністрація ДКВС утворена відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 13.09.2017 №709 "Про утворення міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань" та є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції України.
Наказом Міністерства юстиції України від 16.02.2018 № 390/5 затверджено Положення про Адміністрацію ДКВС України  (далі - Положення).
Відповідно до п. 1 Положення Адміністрація  ДКВС є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції України вищого рівня.
Пунктом 1 Типового положення про територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.05.2011 №563 (надалі - Типове положення), встановлено, що територіальні органи міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади (далі - територіальні органи) можуть утворюватися в Автономній Республіці Крим, областях, м. Києві та м.Севастополі, районах, районах у містах, містах обласного, республіканського (Автономної Республіки Крим) значення та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи, якщо це передбачено положенням про міністерство та інший центральний орган виконавчої влади.
Територіальні органи підпорядковані відповідному міністерству, іншому центральному органу виконавчої влади, а територіальні органи нижчого рівня також територіальним органам вищого рівня.
Тобто, чинним законодавством України не передбачено такого поняття як «територіальний орган міністерства та іншого центрального органу виконавчої влади, юрисдикція якого поширюється на всю територію України».
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2020 №20 "Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції" ліквідовано як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції, зокрема Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України, та визначено утворити як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департамент з питань виконання кримінальних покарань.
Наказом Адміністрації ДКВС від 18.03.2020 №149/ОС-20 позивачку звільнено з посади провідного спеціаліста відділу організаційно-аналітичної роботи та планування Управління організаційно-аналітичного, документального та адміністративно-господарського забезпечення Адміністрації ДВКС з 18.03.2020 у зв`язку з ліквідацією Адміністрації ДВКС відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України "Про державну службу" з припиненням державної служби.
Відповідно до Положення про Департамент з питань виконання кримінальних покарань, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 29.03.2024 №894/5 (надалі - Положення про Департамент) в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, є правонаступником Адміністрації ДКВС та є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції України з питань виконання кримінальних покарань.
Згідно з п.п. 4 пункту 3 Положення про Департамент, основним завданням Департаменту, крім іншого, є організація господарської діяльності, планово-фінансової роботи підпорядкованих установ, підприємств установ виконання покарань у Київській, Житомирській, Черкаській, Чернігівській, Кіровоградській, Миколаївській, Одеській та Херсонській областях.
Таким чином, юрисдикція Адміністрації ДКВС та Департаменту, як територіальних органів Міністерства юстиції України, не поширювалась та не поширюється на всю територію України.
За таких обставин,  колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачці правомірно здійснювались нарахування та виплата заробітної плати виходячи з посадового окладу, встановленого схемами посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці з урахуванням юрисдикції державних органів у 2018-2020 роках, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 №15 у чинних редакціях як для державного органу, юрисдикція якого поширюється на територію Автономної Республіки Крим, однієї або кількох областей, міст Києва та Севастополя.
Відтак відсутні підстави для зобов`язання відповідача виплатити недоплачену заробітну плату  та індексацію ОСОБА_1 , у зв`язку з чим відсутні підстави для задоволення її позовних вимог.
Щодо доводів позивачки про те, що листи Міністерства юстиції України від 07.01.2025 32224/ПІ-О-5/27 та від 05.02.2025 №16791/ПІ-О-430/27 підтверджують той факт, що юрисдикція Адміністрації ДКВС  поширювалась на всю території України, колегія суддів зазначає наступне.
Як убачається з тексту вказаних листів, надано інформацію, зокрема, щодо Адміністрації ДКВС про те, що Постановою Кабінету Міністрів України від 13 вересня 2017 року № 709 «Про утворення міжрегіонального територіального органу Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань» утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України та наказом Міністерства юстиції України від 09 листопада 2017 року № 3526/5, затверджено Положення про Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України (далі - Адміністрація ДКВС України).
Відповідно до пункту 1 Положень про Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України, які були затверджені наказами Міністерства юстиції України: від 16 лютого 2018 року № 390/5, від 09 липня 2018 року № 2319/5, від 03 грудня 2018 року № 3786/5, від 25 квітня 2019 року № 1324/5, від 04 жовтня 2019 року № 3089/5, від 07 листопада 2019 року № 3442/5, від 13 грудня 2019 року № 4011/5, від 24 грудня 2019 року № 4181/5, від 16 січня 2020 року № 152/5, Адміністрація ДКВС України є міжрегіональним територіальним органом Міністерства юстиції України вищого рівня. Адміністрація ДКВС України здійснює керівництво оперативно-службовою та господарською діяльністю підпорядкованих їй міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення діяльності ДКВС України.
Також повідомлено, що на виконання пунктів 1, 2 абзацу четвертого пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 24 січня 2020 року № 20 «Деякі питання територіальних органів Міністерства юстиції», Адміністрацію ДКВС України та Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробацїї Міністерства юстиції було ліквідовано як юридичні особи публічного права та утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департамент з питань виконання кримінальних покарань (далі - Департамент).
Департамент є правонаступником Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України та Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, які ліквідуються.
Департамент здійснює керівництво оперативно-службовою діяльністю підпорядкованих йому міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань, підприємств установ виконання покарань.
Колегія суддів зазначає, що із тексту згаданих листів не вбачається, що юрисдикція Адміністрації ДКВС України поширюється на всю територію України, тому вказані доводи позивачки не є обгрунтованими.
Щодо доводів позивачки про те, що відзиви відповідача подано особою, яка на підставі усталеної судової практики Верховного Суду не могла їх заявляти, колегія суддів зазначає наступне.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.07.2020 у справі №9901/39/20 звернула увагу на те, що з урахуванням положень статті 55 КАС України для визнання особи такою, що діє в порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, статуті, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень без права юридичної особи) без додаткового уповноваження.
На підтвердження своїх повноважень уповноваженою особою Департаменту Ігорем Сизоненко надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 10.01.2025, зі змісту якого вбачається, що Сизоненко Ігор Володимирович має повноваження вчиняти дії від імені юридичної особи у порядку самопредставництва виключно в судах України без окремого доручення керівника (самопредставництво Департаменту з питань виконання кримінальних покарань).
У разі, якщо відповідні відомості щодо особи, яка має право вчиняти дії від імені юридичної особи на засадах самопредставництва, внесені до Реєстру, ці відомості є офіційним та достатнім підтвердженням того, що юридична особа діє в суді через певну особу на засадах самопредставництва (з урахуванням відповідних обмежень повноважень, якщо такі є).
Наведене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, сформульованими у постанові від 20.11.2024 у справі №910/16580/23.
Враховуючи те, що відзиви від імені Департаменту з питань виконання кримінальних покарань подано Сизоненко Ігорем Володимировичем, який згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань має право брати участь у судовому процесі в порядку самопредставництва Департаменту з питань виконання покарань, тому вказані доводи позивачки не є обґрунтованими.  
Щодо доводів позивачки про те, що вона заявляла відвід судді Супруну Є.Б., колегія суддів зазначає, що вказане питання розглянуто Полтавським окружним адміністративним судом, ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 27.12.2024 встановлено, що доводи позивачки у заяві про відвід судді Супруна Є.Б. ґрунтуються на суб`єктивних припущеннях позивачки та не викликають обґрунтованих сумнівів у об`єктивності судді Супруна Є.Б., оскільки відсутні докази, які містили б належні, достатні, допустимі та достовірні дані щодо порушення гарантій неупередженості суддею як з погляду "суб`єктивного критерію", так і з погляду "об`єктивного критерію", надано оцінку доводам позивачки та за результатом розгляду відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід судді Супруна Є.Б. у справі №440/11966/24 за позовом ОСОБА_1 до Департаменту з питань виконання кримінальних покарань про зобов`язання виплатити недоплачену заробітну плату та індексацію.
Щодо доводів позивачки про розгляд справи у спрощеному позовному провадженні, колегія суддів зазначає, що практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 8 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник (в одній із зазначених справ) не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
Крім того, бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників, тому вказані доводи апелянтки не є обгрунтованими.
На підставі наведених вище обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги не впливають на правомірність висновків суду, а відповідно і підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Згідно зі статтею 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.
Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення статті 139 КАС України, у справі відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат зі сплати судового збору.
Враховуючи те, що справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, рішення суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, відповідно до вимог ст. 327, ч. 1 ст. 329 КАС України. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 31.12.2024 по справі № 440/11966/24  залишити без змін  . 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		В.В. Катунов 	
Судді	   	З.Г. Подобайло    І.С. Чалий