ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1062/25 Справа № 202/3393/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Михальченко А. О.  Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,
за участю секретаря судового засідання — Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу адвоката Садиленка Олексія Леонідовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року по справі за заявою представника ОСОБА_2 — адвоката Аркелової Алли Разміковни про забезпечення зустрічного позову по цивільній справі №202/3393/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявила самостійних вимог щодо предмету спору – Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявили самостійних вимог щодо предмету спору – Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, –

ВСТАНОВИЛА:

       У березні 2024 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявила самостійних вимог щодо предмету спору – Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якому просить суд визначити місцем проживання малолітньої дитини —  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце проживання його батька  ОСОБА_1 , 1994 р.н., -  будинок  АДРЕСА_1  та стягувати з ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2 , аліменти на користь ОСОБА_1  на утримання сина —  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  у розмірі 25% з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на утримання дитини починаючи стягнення з дня звернення до суду, щомісячно, і до досягнення повноліття дитини (вид. мат. т. 1 а.с. 3-8).
У вересні 2024 року  ОСОБА_2  звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявили самостійних вимог щодо предмету спору – Орган опіки та піклування Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради, Орган опіки та піклування Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів, в якому просить суд визначити місцем проживання малолітнього  ОСОБА_3 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  разом з матір`ю ОСОБА_2 ,  ІНФОРМАЦІЯ_2  за її зареєстрованим місцем проживання за адресою:  АДРЕСА_2  та стягнути з ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3  у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи стягувати від дна пред`явлення заяви до суду і досягнення дитиною повноліття. В задоволенні позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3  разом з батьком ОСОБА_4  та стягнення аліментів на утримання сина відмовити в повному обсязі (вид. мат. т. 1 а.с. 45-58). 
У жовтні 2024 представник ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» подала заяву про забезпечення позову, яку мотивувала тим, що станом на дату звернення із заявою про забезпечення позову позивачка фактично позбавлена права на вільне спілкування матері та дитини, знати місце перебування дитини, стан її здоров`я та інше, що вказує на те, що продовжується психологічне насилля по відношенню до неї з боку відповідача та його родини, що завдає їй та дитині психологічної травми від таких неправомірних дій таких осіб. Вважає, що дії відповідача ОСОБА_1 щодо перешкоджання їй та дитині в спілкуванні між собою, направлене в першу чергу проти інтересів дитини
Виходячи з викладеного, з урахуванням існуючої реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду, враховуючи розумність, співмірність, обґрунтованість і обсяг вимог позивача, з метою забезпечення збалансованості інтересів учасників справи, просила суд забезпечити зустрічний позов шляхом заборони відповідачу ОСОБА_1 , а також будь-яким фізичним та юридичним особам, які діють від імені та в інтересах ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод позивачці у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом із сином Львом, шляхом встановлення графіка перебування сина з позивачкою та відповідачем: із 08:00 год. понеділка до 8:00 год. наступного понеділка — почергово, починаючи з першого понеділка з моменту забезпечення позову судом.
       Ухвалою Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року заяву про забезпечення позову - задоволено. 
Забезпечено зустрічний позов ОСОБА_2 шляхом визначення часу спілкування малолітньої дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю – ОСОБА_2 , шляхом заборони ОСОБА_1 , а також будь-яким фізичним та юридичним особам, які діють від імені та в інтересах ОСОБА_1 вчиняти будь-які дії, спрямовані на вчинення перешкод ОСОБА_2 у побаченнях, спілкуванні та проведенні часу разом із сином Львом; встановити графік перебування сина з ОСОБА_2 кожного першого та третього тижня місяця з 08.00 години понеділка до 20.00 години неділі починаючи з 21.10.2024 року (третього понеділка).
Зобов`язати ОСОБА_1 передавати малолітню дитину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до визначеного судом часу спілкування, з моменту постановлення даної ухвали та до набрання рішенням у справі законної сили (вид. мат. т. 1 а.с. 247-249).
       Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, адвокат Садиленко О.Л., який діє в інтересах  ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, яку в подальшому доповнив, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення зустрічного позову в повному обсязі (вид. мат. т. 2 а.с. 1-5, 15-20).
        ОСОБА_2 через свого представника - адвоката Аракелову А.Р. скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін (вид. мат. т. 2 а.с. 43-48).
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Так, судова колегія, заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, з огляду на таке.
       Суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом (частини перша й друга статті 149 ЦПК України).
Під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особи, які беруть участь у справі, мають можливість уникнути реальних ризиків утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечений судовий захист законних прав, свобод та інтересів цих осіб. Важливим є об`єктивне існування таких ризиків, а також те, що застосування заходів забезпечення позову дійсно необхідне, що без їхнього застосування права, свободи та законні інтереси заявника клопотання будуть порушені, що підтверджують належні та допустимі докази. Також важливо, щоб цей заявник не мав на меті зловживання процесуальними правами та порушення законних прав іншого учасника справи, до якого мають бути застосовані зазначені заходи. Його метою має бути створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, механізм забезпечення позову передбачає, що учасники спору повинні: належно обґрунтувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову; зазначити обставини, які засвідчують те, що невжиття такого заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтвердити такі обставини належними та допустимими доказами (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі №914/1570/20).
Заходи забезпечення позову суд вживає для того, щоб гарантувати виконання його можливого рішення. Такі заходи належить застосовувати лише за необхідності, оскільки безпідставне звернення до них може зумовити порушення прав та законних інтересів інших осіб, зокрема учасників справи. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має: з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження його вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що у сторін дійсно є спір й існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; встановити обсяг позовних вимог, дані про відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, цим вимогам.
Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття відповідних заходів із тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування останніх зумовлюється обставинами справи, за яких незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18). 
Позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).
Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного з батьків із дитиною є співмірним заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року у справі №127/31828/19, від 24 лютого 2022 року у справі №361/8355/21, від 5 грудня 2023 року у справі №490/2077/23, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 червня 2022 року у справі №757/33742/19-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 серпня 2022 року у справі №545/3933/21, від 26 жовтня 2022 року у справі №752/1253/22, від 15 листопада 2023 року у справі №467/403/22).
Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо його застосування забезпечує: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі №753/22860/17).
У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Вказані норми міжнародного права кореспондуються із положеннями статті 141 СК України, відповідно до якої мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, та із положеннями частини третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», в якій вказано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Відповідно до частин першої і другої статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.
Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).
Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.
У постанові Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі №760/15413/19 (провадження № 61-9164св20) вказано, що колегія суддів звертає увагу на те, що у таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи про визначення місця проживання малолітньої дитини, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її матір`ю повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із матір`ю. А тому з метою запобігання втрати емоційного контакту матері з малолітньою дитиною, погіршення між ними психоемоційного характеру відносин на період розгляду справи у суді, який може бути тривалим, та остаточного вирішення питання про визначення місця проживання малолітньої дитини, Верховний Суд вважає за необхідне застосування заходу забезпечення позову у спірних правовідносинах із дотриманням вимог законодавства, яким врегульовано правовий механізм забезпечення позову.
Аналогічні висновки містять постанови Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі №344/16653/16-ц (провадження №61-1153св17), від 18 листопада 2020 року у справі №127/31828/19 (провадження №61-10859св20), від 17 травня 2021 року у справі №761/25101/20 (провадження №61-1092св21), від 29 вересня 2021 року у справі №490/1087/21.
Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що мати, яка на час вирішення справи про визначення місця проживання дитини, проживає окремо від дитини, має право на особисте спілкування з нею, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.
Виходячи з викладеного, встановивши, що між сторонами дійсно існує спір про визначення місця проживання дитини; приймаючи до уваги, що дитина у даний час проживає з батьком; враховуючи право матері на спілкування з дитиною, відсутність факторів, що обмежують право на таке спілкування; виходячи із інтересів дитини, - колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову.
Разом з цим, колегія суддів зауважує на те, що такий вид забезпечення позову, який просить вжити ОСОБА_2 та який встановлений судом, а саме: встановити графік перебування сина з ОСОБА_2 кожного першого та третього тижня місяця з 08.00 години понеділка до 20.00 години неділі починаючи з 21.10.2024 року (третього понеділка), фактично є тимчасовою зміною місця проживання дитини, а саме проживання дитини разом з матір`ю протягом двох тижнів кожного місяця, тобто фактично судом було вирішено позовні вимоги. 
Виходячи з викладеного, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності підстав для забезпечення зустрічного позову визначеного заявником у заяві про забезпечення позову, оскільки такий вид забезпечення позову не враховує в повному обсязі інтереси малолітньої дитини, якій прийдеться кожного тижня змінювати місце свого проживання та кожного разу адаптовуватись до обставин, які у зв`язку з цим виникатимуть, а також оскільки у даному випадку застосування такого виду забезпечення позову фактично підмінюватиме собою рішення суду у справі та вирішуватиме позови (шляхом часткового задоволення первісного і зустрічного позовів із застосуванням спільної опіки батьків над дитиною) до розгляду справи по суті судом.
Також позивачкою за зустрічним позовом не наведено обґрунтування щодо забезпечення нею, під час двотижневого проживання із дитиною на місяць, відвідування малолітнім сином дитячого дошкільного навчального закладу, який зазвичай відвідує дитина, медичної установи (за потреби), а саме сімейного лікаря КНП “Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №8” ДМР з якою укладено батьком дитини відповідну декларацію, тощо.
Разом з тим, колегія наголошує, що позивачка за зустрічним позовом, за наявності підстав, не позбавлена можливості звернутись до суду щодо забезпечення зустрічного позову шляхом визначення іншого порядку (графіку) особистих зустрічей із малолітнім сином.
Згідно з п. 4 ч. 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування ухвали суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у забезпеченні зустрічного позову.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,–

УХВАЛИЛА:

       Апеляційну скаргу адвоката Садиленка Олексія Леонідовича, який діє в інтересах  ОСОБА_1  — задовольнити.
       Ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року — скасувати з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_2 — адвоката Аркелової Алли Разміковни про забезпечення зустрічного позову по цивільній справі №202/3393/24.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені “12” лютого 2025 року.
           Повний текст постанови складено “21” лютого 2025 року..  

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                  М.Ю. Петешенкова

                                                                                Т.П. Красвітна