КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

                                         _____________________________________
Справа  №752/14213/20
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/4765/2023                                                                                                                                                               
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
21 червня 2023 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
                                    судді-доповідача              Рейнарт І.М. 
                                    суддів                                Кирилюк Г.М., Ящук Т.І.
                                      при секретарі                     Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 3 грудня 2021 року (суддя Колдіна О.О.) у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 
 
                                                                 встановив:
 
у  липні 2020 року АТ «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 363 715грн 90коп.
Мотивуючи позовні вимоги банк зазначав, що 6 грудня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено угоду про надання особистого кредиту №501092214, відповідно до умов якої банк надав відповідачу кредит у сумі 300 000грн, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі, в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту.
Позивач посилався на те, що відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, в результаті чого станом на 6 березня 2020 року має прострочену заборгованість 363 715,90грн, яка складається зі строкової заборгованості - 228 989,60грн, простроченої заборгованості 51 663,39грн, строкової заборгованості по нарахованих % та комісіях 7 022,39грн, простроченої заборгованості по нарахованих % та комісіях 69 820,52грн, штрафи 6 000грн.
 Позивач зазначав, що відповідно до умов договору, у разі невиконання чи неналежного виконання відповідачем будь-яких обов`язків, встановлених договором, в тому числі у разі затримання сплати частини кредиту та/або процентів за його користування щонайменше на один календарний місяць, банк має право вимагати виконання зобов`язання з повернення кредиту за договором. На виконання умов договору банк направив відповідачу вимогу про досудове врегулювання спору, але на дату подання позовної заяви зазначена вимога виконана не була, тому банк вправі вимагати стягнення з відповідача заборгованості по кредиту, заборгованості за відсотками та неустойкою.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 3 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі АТ «Альфа-Банк» просить рішення суду скасувати та 
                                                                       
ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що суд першої інстанції не дослідив надані банком докази та не встановив всі фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору.
Позивач зазначає, що своїм підписом у оферті на укладання угоди про надання кредиту №501092214 від 6 грудня 2018 року відповідач підтвердив, що він отримав акцепт пропозиції на укладання угоди про надання кредиту, яка набула чинності з моменту підписання банком отриманого відповідачем акцепту. Відповідач погодився з визначеними у оферті умовами кредитування та з умовами, визначеними в паспорті споживчого кредиту, який був також ним підписаний, що свідчить про те, що відповідач був ознайомлений з умовами кредитування, а 6 грудня 2018 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 укладено саме кредитний договір.
Позивач вважає помилковим висновок суду про те, що банком не надано жодного належного доказу, який би свідчив про видачу кредиту та наявність заборгованості відповідача за кредитом, оскільки суд першої інстанції належним чином не дослідив поданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором, не перевірив його, не оцінив в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - не зазначив правові аргументи на його спростування і не навів у рішенні свій розрахунок.
Позивач посилається на те, що відповідач не надав суду контррозрахунок, доказів повного чи часткового виконання ним своїх зобов`язань, не повідомив про існування хоча б одного здійсненого ним платежу, який би не був врахований банком у наведеному розрахунку. Разом з цим, розрахунок є повним, зрозумілим, містить дані про всі нарахування, погашення та розмір остаточної заборгованості, який не суперечить випискам по рахунку. Крім того, матеріали справи не спростовують факт отримання ОСОБА_1 кредиту за угодою про надання особистого кредиту №501092214.
Також позивач не погоджується з висновком суду, що банком не було надано первинних документів, зокрема, виписок по рахунку ОСОБА_1 , як підстава щодо не доведення факту отримання кредитних коштів, оскільки не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. 
Позивач вважав, що з матеріалів справи вбачається, що 6 грудня 2018 року відповідач з власної ініціативи звернувся до банку із анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про надання кредиту, в цей же день відповідач підписав оферту на укладення угоди про надання кредиту та отримав на її підставі в кредит грошові кошти, а в подальшому частково погашав заборгованість до 6 травня 2019 року включно, зокрема, сплативши проценти за кредитним договором в сумі 388,27грн.
Позивач зазначає, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише бухгалтерськими документами, а й сукупністю інших доказів, зокрема заявою про акцепт публічної пропозиції на укладання кредитного договору, кредитним договором з додатками до нього, розрахунком заборгованості, діями самого позичальника по внесенню коштів на визначений рахунок тощо.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Сторони, будучи належним чином повідомленими про день,час та місце розгляду апеляційної скарги (с.с.127-130, 134-136), двічі у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, тому відповідно до положень ст. 372 ЦПК України колегія суддів провела судовий розгляд у їх відсутність.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Судом встановлено і матеріали справи підтверджено, що 6 грудня 2018 року ОСОБА_1 підписана оферта, якою він запропонував АТ «Альфа-Банк» укласти
                                                                              
 угоду про надання кредиту, обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб, а саме надати кредит готівкою у розмірі 300 000грн, зі сплатою 13,99% річних на строк 48 місяців до 6 грудня 2022 року.
Пунктом 3 оферти визначено, що кредит надається позичальнику для власних потреб: 114 931,03грн шляхом переказу на рахунок № НОМЕР_1 , відкритий в АТ «Альфа-Банк», 171 328,50грн для повернення заборгованості за кредитним договором № 501020926 від 23 квітня 2018 року, та для оплати страхового платежу - 13 740,46грн.
Відповідно до умов оферти відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту.
            Згідно довідки-розрахунку, наданої суду першої інстанції позивачем, станом на 6 березня 2020 року ОСОБА_1 має заборгованість у розмірі 363 715грн 90коп., яка складається зі строкової заборгованості - 228 989,60грн, простроченої заборгованості - 51883,39грн, строкової заборгованості по процентам та комісіях - 7 022,39грн, простроченої заборгованості за процентами та комісіям - 69 820,52грн, штрафи - 6 000грн.
            Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не наданого жодного належного доказу, який би свідчив про видачу кредиту та наявність заборгованості відповідача за кредитом. 
            Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з таких підстав. 
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України).
Згідно зі статтею 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
                                                              
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 Тобто, зобов`язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов`язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного.
За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Такі дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами, якими є документи, що містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (частина перша статті 95 ЦПК України).
Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення обставин, на які зроблено посилання як на підставу заявлених вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, покладається на учасників справи, у тому числі і на позивача. Обставини мають бути підтверджені належними, допустимими, достовірними і достатніми доказами (ст.77-ст.80 ЦПК України). 
Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».
Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що 
                                                                                 
підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.
У підтвердження своїх позовних вимог, позивач надав суду першої інстанції копію оферти від 6 грудня 2018 року, підписану відповідачем; додаток № 1 до угоди про надання кредиту №501092214 від 6 грудня 2018 року, який містить графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг; копію анкети-заяви про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладення договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», підписану відповідачем; копії сторінок паспорта ОСОБА_1 ; довідку про заборгованість, яка не містить жодного розрахунку.
У постанові Верховного Суду від 9 лютого 2023 року у справі № 464/3214/16 зазначено, що по своїй суті розрахунок заборгованості не є доказом (зокрема письмовим) у розумінні статей 76, 95 ЦПК України, а є результатом вчинення арифметичних дій стороною, зокрема, позикодавцем, з метою визначення суми боргу з урахуванням умов договору, періоду користування кредитними коштами тощо, з яким суд може погодитись або ж навести свій розрахунок, виконуючи обов`язок щодо визначення належної до стягнення суми заборгованості.
Отже, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що позивачем не було надано належних та достатніх доказів у підтвердження позовних вимог, у тому числі щодо видачі відповідачу кредитних коштів, їх розміру. 
Також позивачем не було надано доказів погашення відповідачем кредиту, сплати процентів та розміру заборгованості.
Доводи апеляційної скарги, що суд не оцінив наданий розрахунок заборгованості, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки, як вже зазначалося вище, розрахунок заборгованості не є доказом розміру заборгованості, а крім того, позивачем не був наданий розрахунок заборгованості, а надана тільки довідка, в якій зазначені суми заборгованості.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не позбавлений права і зобов`язаний при наявності кредитної заборгованості стягнути ту суму, яка є для суду доведеною, а не взагалі відмовляти у позові, колегія суддів вважає необґрунтованими, так як позивачем не було надано суду докази, на підставі яких суд міг зробити висновок про наявність у відповідача будь-якої заборгованості, так як позивачем не надані первинні документи, зокрема виписки про рахункам позичальника, які можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором, тобто слугувати підтвердженням правильності проведених стороною в такому розрахунку арифметичних дій.
Доводи апеляційної скарги, що відповідач не надав суду контррозрахунок та доказів повного чи часткового виконання зобов`язань,  не є підставою для задоволення позовних вимог, так як відсутність заперечень відповідача проти позовних вимог, не позбавляє позивача обов`язку надати докази у підтвердження своїх позовних вимог.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Також колегія суддів вважає необґрунтованим посилання в апеляційній скарзі, що факт отримання кредиту та наявність заборгованості за кредитом може бути підтверджена заявою про акцепт публічної пропозиції на укладення кредитного договору, кредитним договором з додатками до нього, розрахунком заборгованості та діями самого позичальника по внесенню коштів на визначений рахунок, оскільки заява про акцепт публічної пропозиції на укладення кредитного договору та кредитний договір з додатками 
                                                                      
до нього тільки підтверджують намір позичальника укласти кредитний договір, однак не підтверджують видачу самого кредиту, а документи, які б підтверджували сплату позичальником грошових коштів на погашення заборгованості, позивачем суду першої інстанції надані не були.
Приєднані до апеляційної скарги виписки  по особовому рахунку позичальника, колегія суддів не приймає з таких підстав.
У частинах першій-четвертій статті 83 ЦПК України зазначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Частина 3 статті 367 ЦПК України визначає, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційна скарга не містить обґрунтування неможливості подання цих доказів до суду першої інстанції, а відтак колегія суддів не вбачає правових підстав для прийняття нових доказів. 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи, оцінив надані докази, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення спору, тому підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги не встановлено.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 3 грудня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, зазначених у п. 2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач                                                          І.М. Рейнарт  

Судді                                                                             Г.М. Кирилюк

                                                                                       Т.І. Ящук