ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

05 березня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/1226/24
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/272/25

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                            головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                            суддів:  Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.
                                            секретар: Шкарупа Ю.В.    
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідач: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»
Особа, яка подала апеляційну скаргу: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України»
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова  від 04 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та одноразової матеріальної допомоги, відшкодування моральної шкоди (суддя Маринченко О.А.), ухвалене у м.Чернігів, 
                                          В С Т А Н О В И В:
У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати його звільнення з посади головного інженера Філії «Чернігівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі – ДСГП «Ліси України») незаконним; визнати незаконним та скасувати наказ №293/23.13-К про звільнення з роботи з 29 грудня 2023 року та поновити його на посаді головного інженера Філії «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» з 30 грудня 2023 року; стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30 грудня 2023 року до дня фактичного поновлення на роботі; стягнути одноразову матеріальну допомогу в сумі 100 000 грн; стягнути 150 000 грн завданої моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що позивач працював у відповідача на посаді головного інженера філії, а 29 грудня 2023 року його звільнено на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату працівників. За доводами ОСОБА_1 , реорганізація, на яку посилається відповідач, згідно з положеннями ЦК України фактично і юридично завершена рік тому – на момент затвердження державним органом (Держлісагентство України) передавального акта та його державної реєстрації (02 лютого 2023 року). Припинено і діяльність уповноваженого на це органу – Комісії з припинення ДП «Чернігівське лісове господарство». ОСОБА_1 звертає увагу, що надісланий від ДСГП «Ліси України» до Філії «Чернігівське лісове господарство» «Рекомендований уніфікований штатний розпис» містить в апараті управління філії посаду головний інженер, а існуюча організаційна структура передбачає підпорядкування головному інженеру структурних одиниць виробничо-технічного спрямування: відділів виробництва, закупівель, збуту, автотранспортних, технічних і інших подібних, що відповідає Класифікатору професій ДК 003:2005 та Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників. Також позивач вважає безпідставними посилання в наказі на зменшення обсягів виконуваних робіт головним інженером, оскільки на наступний ревізійний період об`єм робіт у сфері відповідальності головного інженера в порівнянні з попереднім ревізійним періодом збільшується в 4 рази. ОСОБА_1 вказує, що йому на сім`ю з трьох осіб надано однокімнатну квартиру без зняття з квартирного обліку, проте до цього часу обов`язок щодо повного забезпечення його житлом за місцем роботи не виконано і в наказі про звільнення відсутній спосіб подальшого врегулювання цього обов`язку роботодавця. Крім того, позивач посилається на те, що роботодавець не дотримався вимог ч.1, 2 ст.42 та ст.49-2 КЗпП України. За доводами ОСОБА_1 , при звільненні з роботи відповідач неправомірно не нарахував та не виплатив йому одноразову матеріальну допомогу в розмірі 100 000 грн на підставі положень п.8.7 Колективного договору - у зв`язку з першим виходом на пенсію. Звертає увагу, що відповідачем було порушено законні трудові права позивача, які виразилися у безпідставному та незаконному звільненні з роботи, внаслідок чого він втратив заробіток, морально-етичні переживання та інші незручності, викликані довготривалим проживанням в однокімнатній квартирі, спричиняють посилення моральних переживань, втрату нормальних життєвих зв`язків, втрату морально-психологічної рівноваги та спокою. Такий нервово-емоційний стан постійно вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, негативно впливає на динаміку діагностованих і лікованих захворювань позивача, загострення яких може загрожувати життю. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просить стягнути на його користь моральну шкоду, для визначення розумних меж відшкодування якої взяти до уваги показники, які вказують на майновий стан відповідача. Позивач вказує, що з часу звільнення він не працює, у зв`язку з незаконним звільненням йому повинно бути виплачено середній заробіток.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова  від 04 листопада 2024 року позов задоволено частково; визнано незаконним наказ директора Філії «Чернігівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» № 293/23.13-К від 28 грудня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України; поновлено ОСОБА_1 на посаді головного інженера Філії «Чернігівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України»; стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 504 476 грн 70 коп. з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків, обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України; стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди; у задоволенні решти вимог відмовлено; стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь ОСОБА_1 1311 грн 25 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору; стягнуто з Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» на користь держави 1211 грн 20 коп. судового збору; рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітку за один місяць в сумі 50 219 грн 40 коп. допущено до негайного виконання. Рішення суду мотивовано тим, що доводи відповідача та надана довідка про те, що ним було запропоновано позивачу всі вакантні посади з 27 жовтня 2023 року до 29 грудня 2023 року, не знайшли свого підтвердження, оскільки вакантна посада майстра лісу Горбачівського лісництва, яку хотів би обіймати позивач, йому не була запропонована відповідачем, а на цю посаду переведено з 01 січня 2024 року ОСОБА_2 . Також відповідач не пропонував позивачу всі вакансії, що існували на підприємстві, а запропонував лише деякі у Філії «Чернігівське лісове господарство». Судом встановлено, що з 30 грудня 2023 року до 04 листопада 2024 року пройшов 221 робочий день, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу складає 504 476 грн 70 коп. Також суд першої інстанції вважав доведеним факт завдання відповідачем позивачу моральної шкоди внаслідок порушення його трудових прав, яка полягає у порушенні звичного способу життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації. Разом з тим, суд не знайшов підстав для задоволення вимоги позивача про стягнення одноразової матеріальної допомоги, виходячи зі змісту п.8.7 колективного договору та у зв`язку з тим, що позивач підлягає поновленню на роботі.
В апеляційній скарзі Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» просить скасувати вказане рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч вимогам норм ЦПК України суд надав можливість позивачу протягом всього розгляду справи по суті подавати постійно нові докази, чим порушив принцип рівності та змагальності сторін, поставивши відповідача у менш сприятливе становище у порівнянні з позивачем. Також суд після перерви в судовому засіданні розглянув справу без представника відповідача за наявності клопотання про відкладення розгляду справи, незважаючи на те, що це було перше клопотання за весь час розгляду справи з його сторони. За доводами ДСГП «Ліси України», позивач заявив суперечливі за своїм змістом позовні вимоги і не уточнив їх зміст, оскільки заявив вимогу про поновлення на посаді та про виплату грошової компенсації в зв`язку з виходом на пенсію. Оскільки у відповідача на час попередження та звільнення позивача були наявні вакантні посади за професією та спеціальністю останнього, вони були запропоновані, однак ОСОБА_1 відмовився від них. Вакантна посада майстра лісу Горбачівського лісництва була запропонована ОСОБА_2 , на яку вона була переведена з 01 січня 2024 року, а тому вона не була запропонована позивачу. Відповідач вважає, що доказів моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, позивач не надав.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. Позивач вказує, що кожне судове засідання перед оголошенням чергової перерви супроводжувалось звернення суду саме до відповідача про необхідність надання доказів, якими можна було б спростувати доводи і докази, надані позивачем як разом і з позовною заявою, так і в перервах судового засідання. ОСОБА_1 змушений був самостійно здобувати докази. Відповідач також неодноразово подавав докази в ході розгляду справи. За доводами позивача, ДСГП «Ліси України» має в своїй структурі юридичний департамент, отже мав можливість змінити свого представника і не призводити до подальшого затягування строків розгляду справи. ОСОБА_1 звертає увагу, що будь-який наказ про скорочення штату працівників в структурних підрозділах (філіях) ДСГП «Ліси України» відсутній, а також відсутні докази скорочення виробництва за напрямком роботи головного інженера та про перерозподіл обов`язків головного інженера між іншими працівниками апарату управління філії.       
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону відповідає судове рішення суду першої інстанції. Висновок місцевого суду підтверджується матеріалами справи, яким суд дав вірну оцінку, і не суперечить нормам матеріального та процесуального права, які регулюють спірні правовідносини.
По справі встановлено, що згідно з відомостями з трудової книжки позивача 28 травня 2008 року ОСОБА_1 був затверджений на посаді головного інженера Державного підприємства «Чернігівське лісове господарство». З 31 грудня 2022 року ДП «Чернігівський лісгосп» припинено шляхом реорганізації, а саме – приєднання до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України». 01 січня 2023 року ОСОБА_1 зарахований в штат працівників Філії «Чернігівське лісове господарство» ДП «Ліси України» на посаду головного інженера у порядку продовження дії трудового договору, укладеного з ДП «Чернігівський лісгосп», згідно з ч.6 ст.36 КЗпП України (а.с.29-33 т.1).
Наказом Філії «Чернігівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» №46/23.13-ос від 27 жовтня 2023 року в зв`язку із зупиненням діяльності Лісопромислового комплексу та пов`язаним з цим припиненням переробки лісопродукції у філії «Чернігівське лісове господарство» з 20 грудня 2023 року та виконанням організації логістичної складової по реалізації продукції заступником директора, що призводить до зменшення обсягів виконуваних робіт головним інженером, проведено перерозподіл обов`язків головного інженера між заступником директора та провідним інженером з лісозаготівель, у зв`язку з чим скорочено посаду головного інженера; проведено скорочення 13 посад з 29 грудня 2023 року як функціонально непотрібних (а.с.17-18 т.1).
27 жовтня 2023 року ОСОБА_1 був письмово попереджений про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про звільнення з посади головного інженера 29 грудня 2023 року; одночасно запропоновано йому переведення на посаду майстра лісу Березнянського лісництва з 01 січня 2024 року (а.с.21 т.1).
Повідомленням Філії «Чернігівське лісове господарство» №1202 від 26 грудня 2023 року запропоновано позивачу переведення з 01 січня 2024 року на такі вакантні посади: майстра лісу Березнянського лісництва, майстра лісу Любецького лісництва, майстра лісу Красилівського лісництва (а.с.22 т.1).
27 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до Філії «Чернігівське лісове господарство» із заявою про виплату йому одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію (припиненням трудової діяльності за трудовим договором з ініціативи роботодавця) згідно з п.8.7 Колективного договору в сумі 100 000 грн (а.с.55 т.1).
У задоволенні вказаної заяви роботодавцем відмовлено, оскільки ОСОБА_1 підлягає звільненню у зв`язку зі скороченням на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, а не у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.166 т.1).
Наказом Філії «Чернігівське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» №293/23.13-К від 28 грудня 2023 року звільнено ОСОБА_1 , головного інженера філії, 29 грудня 2023 року у зв`язку зі скороченням штату працівників, п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с.19-20 т.1). 
Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до статті 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбачених трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Аналіз указаних норм трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.
Підстави для розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.
Пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до частини третьої статті 64 Господарського кодексу України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
За загальним правилом, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність скорочення штату та чисельності працівників, оскільки право визначати чисельність і штат працівників належить власнику або уповноваженому ним органу (висновки Верховного Суду у постановах від 16 січня 2018 року у справі № 519/160/16-ц, від 06 лютого 2018 року у справі № 696/985/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 297/868/18, від 28 квітня 2021 року у справі № 373/2133/17, від 27 травня 2021 року в справі № 201/6689/19).
Разом із тим, суд, вирішуючи відповідні трудові спори, з дотриманням принципів диспозитивності цивільного судочинства і змагальності сторін, перевіряє наявність законних підстав для звільнення, дотримання порядку (процедури) звільнення, зокрема і відсутність дискримінації при звільненні.
Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці.
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації (частина третя статті 49-2 КЗпП України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17 зазначено, що за приписами частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто, роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення.
Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. За змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.
Виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу. Законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення його розміру за певних обставин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16).
Оплата вимушеного прогулу у встановлених вказаними статтями КЗпП України випадках є мірою матеріальної відповідальності роботодавця за порушення права працівника на працю та є похідною вимогою від вимог про визначення незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі.
За матеріалами справи встановлено, що у філії «Чернігівське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» мали місце зміни у штатному розписі, зокрема було скорочено посаду, яку займав позивач, що є визначеною пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України підставою для звільнення. 
Перевіряючи дотримання відповідачем норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, судом першої інстанції встановлено, що 27 жовтня 2023 року ОСОБА_1 попередили про зміни в організації виробництва і праці, зміну істотних умов праці та про звільнення з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Одночасно запропоновано посаду майстра лісу Березнянського лісництва.
Згодом позивачу було запропоновано вакантні посади: майстра лісу Любецького лісництва, майстра лісу Красилівського лісництва.
Встановивши, що у період з дня попередження позивача про вивільнення та до дня звільнення у Філії «Чернігівське лісове господарство» були наявні вакансії, які не були запропоновані позивачу, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог ч.2 ст.40 та ч.2 і 3 ст.49-2 КЗпП України при звільненні ОСОБА_1 на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, що є підставою для визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі.
Доводи відповідача, що посада майстра лісу Горбачівського лісництва була запропонована ОСОБА_2 , не можуть бути прийняті як доказ виконання обов`язку щодо працевлаштування позивача, оскільки нормами трудового законодавства передбачено обов`язок роботодавця пропонувати працівнику, що вивільняється, усі наявні вакантні посади, в той час як вищевказана посада була вільною на момент попередження позивача і по 29 грудня 2023 року, проте вона не була запропонована ОСОБА_1 .
Також ДСГП «Ліси України» не спростовано висновки суду першої інстанції, що з вересня 2023 року і з 14 листопада 2023 року мали стати вакантними посади майстра навантажувально-розвантажувальних робіт Лісотранспорнтої дільниці та інженера з охорони і захисту лісу I категорії, які не були запропоновані позивачу. Крім того, відповідач не пропонував позивачу всі вакансії, які існували в ДСГП «Ліси України», а не лише у Філії «Чернігівське лісове господарство».
Таким чином, є безпідставними твердження відповідача, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності вакантних посад.
Крім того, як встановлено з матеріалів справи, наказ від 27 жовтня 2023 року «Про зміни в організації виробництва і праці, скорочення працівників та внесення змін до штатного розпису» підписано директором Філії «Чернігівське лісове господарство» ДП «Ліси України» Киченком Вячеславом.
Відповідно до пункту 20 наданої суду апеляційної інстанції довіреності Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України» уповноважило директора філії «Чернігівське лісове господарство» Киченка В.С. приймати на роботу та звільняти з роботи працівників Філії згідно зі штатним розписом, укладати, змінювати та розривати трудові договори, приймати рішення з питань оплати праці та робочого часу працівників Філії, згідно законодавства про працю та положень Галузевої угоди, застосовувати заходи заохочення та/або притягнення до дисциплінарної та матеріальної відповідальності працівників Філії, вирішувати інші кадрові питання Філії в межах, встановлених законодавством, Статутом Довірителя, Положенням про Філію та наказами Довірителя.
Підпунктом 2 пункту 9.1 статті 9 Статуту ДСГП «Ліси України» прийняття рішень про реорганізацію та ліквідацію підприємства покладено на орган управління, яким є Державне агентство лісових ресурсів України.
У матеріалах справи відсутні будь-які накази або погодження з ДСГП «Ліси України» щодо змін в організації виробництва і праці Філії «Чернігівське лісове господарство», у зв`язку з чим є слушними доводи позивача про відсутність у директора Філії «Чернігівське лісове господарство» повноважень на внесення змін в організацію виробництва і праці та скорочення працівників.
Відсутність висновків суду першої інстанції щодо зазначених обставин не може бути підставою для скасування вірного рішення. 
Згідно зі статтею 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи підприємця 1982 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України від 04 лютого 1994 року № 3933-XII, трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов`язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.
За змістом пункту 2 статті 9 Конвенції, щоб тягар доведення необґрунтованого звільнення не лягав лише на працівника, тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 Конвенції, лежить на роботодавцеві.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Суд першої інстанції належним чином встановив фактичні обставини справи та з огляду на наявність вакантних посад, які мали бути запропоновані позивачу на виконання вимог частини другої статті 40 та частин другої і третьої статті 49-2 КЗпП України, однак не були запропоновані відповідно до вимог трудового законодавства, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання звільнення позивача незаконним.
З огляду на те, що виплата середнього заробітку проводиться за весь час вимушеного прогулу, судом першої інстанції обґрунтовано вирішено стягнути на користь позивача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 504 476,7 грн.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для стягнення на користь ОСОБА_1 моральної шкоди.
Як вірно зазначено судом, порушення трудових прав позивача призвело до порушення звичного способу його життя та необхідності докладати додаткових зусиль для його організації.
Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм процесуального права не заслуговують на увагу.
Так, відповідно до ст.83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 додав до нього докази, проте одночасно подав клопотання про витребування письмових доказів у зв`язку з відсутністю у нього доступу до таких документів.
ДСГП «Ліси України» до відзиву на позовну заяву також додано певні докази.
Заперечуючи проти доводів відзиву на позовну заяву, ОСОБА_3 подав відповідь на відзив разом з доказами на підтвердження своїх заперечень.
23 березня 2024 року позивач звернувся до суду із заявою про долучення до матеріалів справи копій документів, які підтверджують фактичну наявність у відповідача робочих місць, з обгрунтуванням поважних підстав для цього – виключення можливості введення суду в оману шляхом подання недостовірних документів (а.с.208 т.1).
Також у судовому засіданні 06 травня 2024 року ОСОБА_3 заявляв клопотання про витребування штатного розпису, яке було задоволено судом задля повного, об`єктивного, всебічного з`ясування всіх обставин справи.
04 липня 2024 року позивач, зважаючи на можливе подання відповідачем інформації, що не відповідає даним розпорядчих документів та первинних облікових документів, подав до суду заяву про долучення копій документів, які додатково до поданих з позовною заявою підтверджують його вимоги (а.с.234 т.1).
Крім того, ОСОБА_3 21 жовтня 2024 року з метою забезпечення рівності прав сторін в судовому процесі подав до суду заяву про долучення до матеріалів справи документів. Подання заяви обгрунтовував тим, що на день подання позовної заяви та відкриття провадження у справі не було відомо про наявність документів та фактичне вчинення відповідачем дій, які додатково до поданих з позовною заявою підтверджують дискримінаційні засади звільнення його з роботи, та враховуючи, що за час перерви в судовому засіданні відповідач щоразу подає додаткові докази (а.с.25 т.2).
Колегія суддів вважає, що подання позивачем додаткових доказів протягом розгляду справи було зумовлено поважними причинами. При цьому відповідач також не був позбавлений можливості подавати додаткові докази. У зв`язку з викладеним, відсутні підстави стверджувати, що судом порушено принцип рівності та змагальності сторін і перебування відповідача у менш сприятливому становищі у порівнянні з позивачем.
Відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи не призвела до неправильного вирішення справи.
Доводи ДСГП «Ліси України» про те, що позивач заявив суперечливі за своїм змістом позовні вимоги і протягом розгляду справи не уточнив їх зміст, не заслуговують на увагу, оскільки свої вимоги ОСОБА_3 обгрунтовував також тим, що при звільненні з роботи відповідач неправомірно не нарахував та не виплатив одноразову матеріальну допомогу в розмірі 100 000 грн на підставі положень п.8.7 Колективного договору у зв`язку з першим виходом на пенсію. При цьому, судом у задоволенні вказаної вимоги відмовлено, оскільки позивач підлягає поновленню на роботі. 
Ураховуючи наведене в сукупності, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню та, надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду не спростовують, а тому її належить залишити без задоволення, а рішення суду – залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, - 
                                                У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова  від 04 листопада 2024 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   
Повний текст постанови складено 6 березня 2025 року. 

          Головуючий:                                                             Судді: