ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1835/24 Справа № 369/3064/24 Категорія: 304090000  Головуючий по 1 інстанції Баронін Д.Б. Доповідач в апеляційній інстанції Гончар Н.І.   	  	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       24 грудня 2024 року                                                                                       м. Черкаси   

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів: 

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л. 

секретар Широкова Г.К.

учасники справи: 

позивач - ОСОБА_1 
відповідач - ОСОБА_2 
представник ОСОБА_2 - адвокат Конопатський Олександр Олегович

особа, що подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1 

       розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу, 

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу в якому просив стягнути з відповідача на свою користь борг, який станом на 22 лютого 2024 року складає 200 000 грн. (але з врахуванням динамічності боргу, який зростає щодня за рахунок того, що складається з кредитних коштів) та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. Судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що ОСОБА_2 21 лютого 2022 року взяла у борг кредитні кошти з постійно зростаючою пенею у ОСОБА_1 та станом на звернення позивача до суду кошти не повернула.
21 лютого 2022 року кошти в розмірі 80 046,76 грн. (з урахуванням пені 3 046,76 грн.) ОСОБА_1 з своєї кредитної картки монобанк були перераховані на номер банківської картки відповідача.
Відповідачем було повернуто позивачу 25 березня 2022 року 3 000 грн., 21 травня 2022 року 2 000 грн., 10 липня 2022 року 3 000 грн. шляхом зарахування відповідних коштів на банківську картку.
11 вересня 2022 року відповідачем було повернуло позивачу 600 доларів США, що в перерахунку на гривні склало 23 445 грн.
Будь-яких інших коштів відповідач не повернула позивачу. Станом на 01 лютого 2024 року сума боргу складає 154 690,26 грн. (яка також включає 27 000 грн., які позивач та його дружина заробили працюючи у ОСОБА_2 з 08 червня 2022 року по 04 липня 2022 року та 1 000 доларів США, які відповідач позичила у матері ОСОБА_1 ), але ця сума є динамічною і постійно зростає за нарахування пені на кредитні кошти.
В зв`язку з невиконанням ОСОБА_2 свого обов`язку по поверненню коштів ОСОБА_1 звернувся з відповідним позовом до суду.
Рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
       Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що позивач не надав достатніх доказів того, що між ним та відповідачкою було укладено договір позики. Зокрема, позивач не надав розписки або будь-якого іншого документу, письмового або електронного доказу, з якого було б видно, що відповідачка ОСОБА_2 підтверджує факт отримання конкретної суми коштів від відповідача у певний час саме у позику.
Стосовно перерахування позивачем суми в розмірі 77 000 грн. 21 лютого 2022 року на картку номер НОМЕР_1 для отримувача «Вікторія К» суд зазначив, що з урахуванням заперечення представником відповідачки факту отримання коштів відповідачкою, одного лише імені отримувача та першої літери прізвища отримувача недостатньо для висновку про те, що вказані кошти були отримані саме відповідачкою. Позивачу було роз`яснено його процесуальні права в тому числі для витребування доказів, однак такого клопотання позивачем не заявлялося оскільки на його думку наявних доказів достатньо для ухвалення рішення суду.
Судом першої інстанції враховано, що позивач не довів факт надання грошей у позику відповідачці, а також не довів факту перерахування ним 21 лютого 2022 року грошей саме відповідачці. Перераховані позивачем на рахунок іншої особи кошти фактично були перераховані позивачем без визначення правової підстави.
Також, суд визнав недоведеними твердження позивача про те, що відповідачка має повернути йому 27 000 грн. за «виконані роботи», а також має повернути йому відсотки та пеню, які нараховує йому банк за неповернення кредиту. До суду не було надано достовірних доказів виконання позивачем будь-яких оплатних робіт для відповідачки, а також не було надано доказів того, що відповідачка зобов`язалася відшкодувати позивачу ті суми коштів, які нараховує йому банк у зв`язку із взяттям позивачем кредиту.
       В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2024 року та прийняти нове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача борг в розмірі 280 000 грн., який складається з 230 000 грн. матеріальної складової та 50 000 грн. моральної складової. Здійснити перерозподіл судових витрат у справі.
       Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про недоведеність позовних вимог. Вважає, що матеріали справи містять всі необхідні докази для підтвердження факту передачі позивачем коштів у борг відповідачу. Також вважає, що ним доведено обставину невиконання ОСОБА_2 своїх зобов`язань по поверненню коштів, а відтак позовні вимоги повинні бути задоволені.
Заслухавши доповідь головуючого, учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.
Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом першої інстанції встановлено, що згідно з квитанцією АТ «Універсал Банк» № 7М1С-13А0-34Н6-А16К від 21 лютого 2022 року о 17-32 год. ОСОБА_1 здійснено переказ особистих грошових коштів в розмірі 77000 грн. на картковий рахунок (платіжний інструмент) НОМЕР_1 . Комісія склала 3046,76 грн.
Згідно зі скріншотом переказу на картку, 21 лютого 2022 року о 17-32 год. з картки ОСОБА_1 здійснено списання коштів в розмірі 80046,76 грн. (комісія 3 046,76) грн. на картковий рахунок з ім`ям отримувача «Вікторія К.»
Зі скриншотів з карткового рахунку, наданого позивачем за період з 01 квітня 2022 року по 01 лютого 2024 року, вбачається що за період з 01 квітня 2022 року по 01 лютого 2024 року здійснювалося списання відсотків за користування кредитним лімітом за ставкою 3,5 %.
Відповідно до інформації з веб-ресурсу «Опендатабот» керівником ТОВ «Універс Агро» є ОСОБА_2 . Контактним номером телефону юридичної особи вказано 380682271964. Такий самий номер телефону вказаний у контакті «Віка Шелепухи» на скріншоті з телефону позивача.
Зі скріншоту переписки позивача з контактом «Віка Шелепухи» вбачається, що з вказаного контакту 21 лютого 2022 року позивачу було надіслано повідомлення з цифрами 5375 4114 1084 7813, а пізніше було надіслано повідомлення про те, що «якщо треба буде вказати навіщо перевод, можеш написати передоплата за товар, який куплено в інеті».
Частинами 1, 2 ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.
Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ст. 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Згідно ст. 1046 ЦК України  за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ст. 1047 ЦК України  договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України  позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.
Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У постанові Верховного Суду від 01 лютого 2021 року у справі № 755/11600/18 зроблено висновок, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не надано достатніх доказів того, що між ним та відповідачем було укладено договір позики, оскільки суду не була надана розписка чи будь-який інший документ, письмовий чи електронний доказ, з якого б вбачалося, що ОСОБА_2 підтверджує факт отримання конкретної суми коштів від відповідача у певний час саме у позику. 
Наявні у матеріалах справи письмові докази роздруківки спілкування сторін через месенжер Viber не підтверджують, що номер картки для переказу коштів, який вказано ОСОБА_2 належить саме відповідачу, не вказано точну суму позики та не зазначено, що кошти передаються саме в позику. Тому, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду про те, що зі змісту переписки сторін у месенжері не вбачається можливим достовірно встановити кому саме ОСОБА_1 перерахував кошти та з якою метою. 
Є обґрунтованим також висновок районного суду в частині вирішення спору про повернення відповідачкою позивачу 27 000 грн. за виконані роботи, а також повернення пені, яку нараховує банк, оскільки позивачем не було надано достовірних доказів виконання ним будь-яких оплатних робіт для відповідача, а також не надано доказів, що ОСОБА_2 зобов`язувалася відшкодувати ОСОБА_1 суми коштів, які нараховує йому банк. 
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. 
Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Для правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про помилковість висновку суду щодо недоведеності позову, колегія суддів не може прийняти до уваги, оскільки в ході розгляду справи, останнім не було надано доказів укладення з відповідачкою договору позики у вигляді розписки або іншого документу, з якого вбачалося б, що ОСОБА_2 підтверджує факт отримання конкретної суми грошей від позивача у позику. 
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції про залишення позовних вимог без задоволення є законним, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а судове рішення залишити без змін.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 25 вересня 2024 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, викладених у статті 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складено 26 грудня 2024 року.

Судді