КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 

Справа № 357/15462/23                                                                                       Головуючий у І інстанції Мандзюк С.В.
Провадження №22-ц/824/1938/2025                                                                  Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
судді-доповідача Таргоній Д.О., 
суддів: Голуб С.А., Слюсар Т.А.,
за участі секретаря Доброванової О.В.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Тетіївського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти за договором оренди автомобіля від 04.10.2021 року в сумі 232 200,00 грн за період з 04.10.2021 по 17.11.2023 року, та судові витрати покласти на відповідача.
В обґрунтування позову зазначив, що 04.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди автомобіля, відповідно до умов якого, термін оренди складає два місяці з моменту прийняття об`єкта оренди, що орендується, а розмір орендної плати складає 300 грн за добу.
04.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано акт прийому-передачі до договору оренди автомобіля від 04.10.2021 року, згідно з яким орендар ОСОБА_2 прийняв у платне користування автомобіль DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Позивач зазначав, що станом на 17.11.2023 року відповідач ОСОБА_2 не сплачує орендну плату за користування орендованим майном, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 04.10.2021 по 17.11.2023 року у розмірі 232200,00 грн.
За таких обставин, враховуючи, що оскільки станом на 17.11.2023 року належний позивачу автомобіль DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , перебуває у користуванні відповідача ОСОБА_3 , а останній добровільно не виконує умови договору в частині сплати орендної плати, тому позивач ОСОБА_1 звернувся за захистом своїх порушених прав до суду.
Рішенням Тетіївського районного суду Київської області від 13 червня2024 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.
В доводах апеляційної скарги, зокрема, зазначає, що ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, врахувавши висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 14.06.2023 року по справі №125/1216/20, виходив із того, що вищевказаний договір оренди транспортного засобу, укладений між сторонами, не посвідчений нотаріально.
Апелянт вказує, що судом не було враховано, що позивач є фізичною особою- підприємцем 3 21.08.2014 року, що підтверджується витягом, в якому однією із видів господарської діяльності вказано надання в оренду автомобілів і легкових транспортних засобів (квед 77.11). А тому нотаріальне посвідчення договору оренди між позивачем та відповідачем і не вимагалось, згідно чинного законодавства.
Відзив на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому положеннями статті 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надійшов.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог процесуального законодавства.
Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 ЦПК України (частина третя статті 368 ЦПК України).
Відповідно до статті 128 ЦПК України (тут і надалі в редакції Кодексу, чинній на час апеляційного перегляду справи) суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.
Так, судова повістка, направлена за адресою зареєстрованого місця проживання відповідача ОСОБА_2 : АДРЕСА_1 , повернулась до апеляційного суду без вручення адресату із відміткою у поштовому повідомленні про відсутність особи за місцем проживання.
Згідно зі статтею 372 ЦПК України апеляційний суд відкладає розгляд справи у разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
З огляду на вказане, колегія суддів вважала за можливе розглядати справу у відсутності відповідача ОСОБА_2 , який згідно з положеннями ст. 128 ЦПК України вважається таким, що належним чином повідомлений про розгляд справи та його неявка не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 04.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір оренди автомобіля (надалі по тексту - договір), відповідно до п. 1.1 якого, орендодавець ОСОБА_1 надає, а орендар ОСОБА_2 приймає в строкове платне користування легковий автомобіль марки DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 , без права суборенди (а. с. 4-5).
Відповідно до п. 2.1 договору автомобіль, що орендується, буде використовуватися орендарем для поїздок останнього.
Відповідно до п. 3.1 договору термін оренди складає два місяці з моменту прийняття об`єкта оренди, що орендується.
Відповідно до п. 3.3 договору після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі, якщо жодна сторона в термін 1 місяць до закінчення даного договору письмово не повідомить про намір його розірвати. Даний договір автоматично пролонгується на той же самий строк та на тих же умовах.
Відповідно до п. 4.1 договору розмір орендної плати за весь об`єкт, що орендується, складає 300 грн. за добу.
Відповідно до п. 5.2 договору передача автомобіля в оренду здійснюється за актом здачі-приймання.
04.10.2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підписано акт прийому-передачі до договору оренди автомобіля від 04.10.2021 року, згідно з яким орендар ОСОБА_2 прийняв у платне користування автомобіль DAEWOO LANOS, реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 5).
25.01.2022 року позивачем на адресу відповідача надіслана претензія з вимогою сплатити заборгованість по орендній платі за договором оренди автомобіля від 04.10.2021 року в розмірі 32700 грн. (а. с. 6).
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , власником автомобіля DAEWOO LANOS, 2008 року, державний номерний знак НОМЕР_1 , є ОСОБА_1 . (а.с. 3)
Звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 , як орендодавець, просив стягнути з ОСОБА_2 , як орендаря, орендну плату за період з 04.10.2021 по 17.11.2023, за користування орендованим майном - вищевказаним транспортним засобом, який перебуває на підставі укладеного між сторонами договору оренди автомобіля від 04 жовтня 2021 року.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції з огляду на встановлені фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши надані докази, розглянувши справу в межах заявлених вимог, виходив із того, що договір оренди автомобіля від 04.10.2021 року укладений між сторонами, як фізичними особами, у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений, як того вимагають зазначені вище норми матеріального права, тому відповідно до вимог частини першої статті 220 ЦК України, цей договір є нікчемним і не створює правових наслідків для сторін.
Колегія суддів з такими висновками погоджується, оскільки вони відповідають встановленим по справі обставинам та ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Відповідно до ч. 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Правовідносини щодо найму (оренди) врегульовані главою 58 Цивільного кодексу України.
Відповідно до ч. 1 статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.
Відповідно до ч. 1 статті 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до ч. 1 статті 798 ЦК України предметом договору найму транспортного засобу можуть бути повітряні, морські, річкові судна, а також наземні самохідні транспортні засоби тощо.
Відповідно до статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.
Отже, договір найму транспортного засобу складається у письмовій формі. Якщо договір найму транспортного засобу укладається за участю фізичної особи, то такий договір має бути ще і нотаріально посвідчений.
Суд першої інстанції врахував висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 року у справі №125/1216/20, у якому зазначено, що: «для вирішення питання, чи підлягає договір найму (оренди) транспортного засобу, стороною якого є ФОП, нотаріальному посвідченню згідно із частиною другою статті 799 ЦК України, слід виходити не лише із суб`єктного складу відповідних правовідносин, важливим у цьому випадку є також зміст самих правовідносин (у цьому разі договірних відносин оренди транспортного засобу) та чи є такі відносини господарськими. Необхідним є встановлення правового статусу фізичної особи у цих правовідносинах - чи діє вона у власних інтересах, чи як суб`єкт господарювання, який орендує транспортний засіб з метою його використання у своїй господарській діяльності».
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зміст договірних відносин оренди транспортного засобу не свідчить про їх господарський характер, тому у зазначених договірних правовідносинах сторони діяли як фізичні особи та у власних інтересах.
Водночас, судом встановлено, що договір оренди автомобіля, укладений 04.10.2021 року між сторонами, нотаріально посвідчений не був.
Відповідно до статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.
Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до ч. 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ч. 1 статті 216 ЦК України нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
Нікчемний правочин розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені.
Доводи позивача про те, що у спірних правовідносинах він діях як ФОП, не можуть бути взяті судом до уваги з огляду на таке.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст. 77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 Цивільного процесуального кодексу України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 14.03.2024 року подав до суду першої інстанції через систему «Електронний суд» заяву, в якій просив проводити розгляд справи за відсутності позивача.
Заявляючи у відповідності до вимог ч. 3 ст. 211 Цивільного процесуального кодексу України клопотання про розгляд справи за її відсутності, особа усвідомлює, погоджується та несе ризики неможливості вчасно відреагувати на обставини, які будуть з`ясовані в ході проведення судового засідання, надати відповідні пояснення та додаткові докази або ж заявити клопотання.
Крім того, відсутність будь-яких заперечень з боку відповідача щодо заявлених позовних вимог, не є підставою для звільнення від доказування у відповідності до вимог ст. 82 ЦПК України саме позивача.
За вимог ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Таким чином, звертаючись до суду із даним позовом, ОСОБА_1 не надав суду доказів на підтвердження того, що він зареєстрований як фізична особа-підприємець, що договір оренди автомобіля від 04.10.2021 року, укладений ним, як ФОП, з метою здійснення господарської діяльності. Ні зміст укладеного між сторонами договору, ні акт прийому-передачі, ні письмова претензія, додані до позовної заяви, про такі обставини не свідчать.
Доданий до апеляційної скарги Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки вказаний документ до суду першої інстанції в порядку ч. 2 статті 83 ЦПК України подано не було. 
Крім того, апелянтом не заявлено клопотань про поновлення строку на подання доказів та долучення їх до справи на стадії апеляційного провадження. В апеляційній скарзі не наведено доводів щодо існування виняткових обставин, які унеможливили подання доказів до суду першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України).
З огляду на вказане, при встановленні обставин справи судом першої інстанції не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Колегія суддів, з огляду на зазначене, вважає, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Тетіївського районного суду Київської області від 13 червня 2024 року- залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 28.01.2025 року.

 
Суддя-доповідач                                                                           Таргоній Д.О.
  
Судді:                                                                                    Голуб С.А.
 
                                                                                              Слюсар Т.А.