ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23 січня 2025 р. 	Справа № 520/15186/23	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Русанової В.Б.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Мельнікової Л.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2024, головуючий суддя І інстанції: Спірідонов М.О., по справі № 520/15186/23
за позовом      ОСОБА_1  
до         ІНФОРМАЦІЯ_1 (Військова частина НОМЕР_1 )  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (далі – відповідач), в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо не проведення з ОСОБА_2 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у не нарахуванні ОСОБА_2 грошового забезпечення з січня 2021 по вересень 2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії та його невиплаті ОСОБА_1 .
- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_2 з січня 2021 року по вересень 2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України від 15.12.2020 №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" та від 02.12.2021 № 1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік"на 1 січня 2021 року та на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, виплативши перераховану суму ( з урахуванням отриманих коштів) ОСОБА_1 .
- зобов`язати НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити ОСОБА_2 нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби за період з січня 2022 року по день фактичної виплати перерахованих сум грошового забезпечення ОСОБА_1 , виплативши ОСОБА_1 відповідні суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо не проведення з ОСОБА_2 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у не нарахуванні ОСОБА_2 грошового забезпечення з 21 січня 2021 по 10 вересня 2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня кожного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії та його невиплаті ОСОБА_1 .
Зобов`язано НОМЕР_2 прикордонний загін Державної прикордонної служби України здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_2 з 21 січня 2021 року по 10 вересня 2022 року за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України від 15.12.2020 №1082-IX "Про Державний бюджет України на 2021 рік" та від 02.12.2021 № 1928-ІХ "Про Державний бюджет України на 2022 рік"на 1 січня 2021 року та на 01 січня 2022 року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, виплативши перераховану суму (з урахуванням отриманих коштів) ОСОБА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Позивач не погодившись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови в позові, подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просив його скасувати  та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що саме на відповідача приписами чинного законодавства України покладено обов`язок провести повний розрахунок із ОСОБА_2 саме у день звільнення останньої з військової служби, відсутність проведення такого розрахунку є наслідком протиправної бездіяльності відповідача, а отже наявність вини останнього.
Вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що вимоги про виплату середнього заробітку заявлені на майбутнє, оскільки , судом першої інстанції було залишено поза увагою, що при непроведенні остаточного розрахунку при звільненні для роботодавця настає відповідність, яка визначена ст.117 КЗпП України.
Відтак суд, в рамках розгляду справи, констатувавши порушення права у вигляді не проведення остаточного розрахунку при звільненні, повинен захистити це право у спосіб, передбачений законодавством, а саме шляхом стягнення з відповідача середнього заробітку. Однак, фактично судового захисту у даній частині порушеного права позивача не відбулось.
Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним і необґрунтованим, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.07.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 по справі № 520/15186/23 – скасовано, провадження у справі закрито з підстав не належності розгляду справи за правилами адміністративного судочинства, а належить розглядати за правилами цивільного судочинства.
Постановою Верховного Суду від 22.10.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 02 липня 2024 року скасовано, а справу №520/15186/23 направлено до Другого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
На підставі п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено апеляційним судом, позивач, ОСОБА_1 , є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 .
ОСОБА_2 проходила військову службу, відповідачем припинено контракт, виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю сержанта ОСОБА_2 , згідно наказу Начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 15.09.2022 №280-ОС .
Позивач по справі, батько ОСОБА_2 звернувся до відповідача із заявою про проведення перерахунку грошового забезпечення його доньки , виходячи з прожиткового мінімуму.
Відповідач листом від 09.06.2023 повідомив позивача про відсутність підстав для перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_2 . 
Позивач, не погодившись із діями відповідача щодо виплати грошового забезпечення у зменшеному розмірі та невиплаті середнього заробітку, звернувся до суду за захистом своїх прав.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що з дня набрання законної сили постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 29.01.2020 у справі №826/6453/18 виникли підстави для визначення, на підставі первинної редакції Постанови №704, розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року (але не менше 50 відсотків розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня календарного року), на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14.
Відмовляючи у стягненні  середнього заробітку суд першої інстанції виходив з того,  що  вказані вимоги звернені на майбутнє, а права позивача не є порушеними.
Враховуючи оскарження позивачем судового рішення першої інстанції фактично лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог (щодо середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок) та межі перегляду, передбачені ст. 308 КАС України, слід зазначити наступне.
Згідно ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Частиною 3 ст.  25 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» передбачено, що військовослужбовці Державної прикордонної служби України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до Закону України "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.
Статтями 1,2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Інструкція про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України, затверджена Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 25 червня 2018 року № 558, визначає порядок, умови та розміри виплати грошового забезпечення військовослужбовцям, які проходять військову службу в центральному органі виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (Адміністрації Державної прикордонної служби України), територіальних органах центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону (регіональних управліннях Державної прикордонної служби України), Морській охороні, яка складається із загонів морської охорони, органах охорони державного кордону (прикордонних загонах, окремих контрольно-пропускних пунктах, авіаційних частинах), розвідувальному органі центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, навчальних закладах, підрозділах спеціального призначення та органах забезпечення Державної прикордонної служби України
Підпунктом 1 пункту 1 розділу V Інструкції №558 встановлено, що у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належні, але не отримані ним до дня смерті (загибелі) посадові оклади, оклади за військовими званнями і щомісячні додаткові види грошового забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер) передаються членам сім`ї померлого, а в разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Зазначеним особам також виплачуються одноразові види грошового забезпечення та інші виплати, право на отримання яких виникло у військовослужбовця до дня його смерті (загибелі).
Отже, члени сім`ї загиблого військовослужбовця мають право на належні військовослужбовцю, але не отримані ним до дня смерті основні та додаткові види грошового забезпечення.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 за життя не було нараховане грошове забезпечення у розмірі, із застосуванням прожиткового мінімуму встановленого Законом України " Про Державний бюджет", а також середній заробіток за несвоєчасний розрахунок. 
У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду з вимогами про проведення перерахунку грошового забезпечення та  виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби його загиблої доньки  військовослужбовця, яка   і яка за життя не зверталася до суду з такими вимогами.
Зважаючи на приписи статей 1218, 1219, 1227 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України) убачається, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), при цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зокрема: суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя.
Водночас, не входять до складу спадщини права і обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця: зокрема 1) особисті немайнові права; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.
Тобто, виходячи з аналізу вище зазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі №243/13575/19 наведено тлумачення статті 1227 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), зокрема, щодо видів грошових сум, які входять до складу спадщини.
У цій постанові Верховний Суд з-поміж іншого зауважив, що право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, пов`язане з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). За таких обставин, Суд висновував, що « Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж з спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати».
У постанові від 22 жовтня 2024 року справа № 520/15186/23 Верховний Суд констатував, що у разі, якщо питання перерахунку грошового забезпечення військовослужбовцем за життя не ставилося і з такими вимогами до суду він не звертався, то, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право такої вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.
Колегія суддів  зазначає, що  предметом спору у цій справі є, зокрема, бездіяльність відповідача щодо нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби донці позивача – ОСОБА_2 .
Отже, позовні вимоги позивача ґрунтуються на незгоді позивача з бездіяльністю відповідача щодо невиплати середнього заробітку його донці ОСОБА_2 , а не стягненням існуючої заборгованості, яка за приписами статті 1227 ЦК України відноситься до спадкової маси.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_2 за життя не зверталась до суду з вимогами про виплату середнього заробітку, контракт з нею припинено у зв`язку з її смертю.
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що право на виплату середнього заробітку належить до особистих прав особи, яких вона набуває за наявності передбачених законом умов, та таке право не може переходити в порядку правонаступництва до іншої особи.
Отже право на перерахунок певних виплат, та стягнення середнього заробітку  мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, пов`язане з його суб`єктивним правом, тому у членів сім`ї спадкодавця або ж з спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати стягнення середнього заробітку .
Так, Верховний Суд неодноразово висловлював правовий висновок про те, що вимоги зобов`язального характеру, заявлені позивачем у цій справі, нерозривно пов`язані з особою спадкодавця і не допускають правонаступництва, (постанови від 27 вересня 2023 року у справі № 420/16546/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 420/18164/21 та від 10 липня 2024 року у справі № 420/10899/21).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2024 року справа № 560/3390/23.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що оскільки питання стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок  грошового забезпечення військовослужбовцем ОСОБА_2 за життя не ставилося і з такими вимогами до суду вона не зверталася, а також  позов пред`явила особа, якій не належить право такої вимоги, суд приходить до висновку, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, а тому слід відмовити  у задоволенні позову.
Проте, відмовляючи в позові  в цій частині, суд першої інстанції дійшов висновку про передчасність  вимог щодо стягнення середнього заробітку  та з цих підстав відмовив в позові. 
Разом з тим, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, у зв`язку з чим не звернув уваги на відсутність у позивача права на звернення до суду з такими вимогами, оскільки його донька,  за життя такого права не набула.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні, однак з інших підстав та мотивів, а тому рішення суду першої інстанції підлягає зміні з підстав та мотивів відмови в задоволенні позову.
Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини. 
Керуючись ст. ст. 311, 315, 317, 321, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 по справі № 520/15186/23 - змінити з підстав та мотивів відмови в задоволенні позову, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.Б. Русанова 	
Судді	   	А.О. Бегунц    Л.В. Мельнікова