ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 лютого 2025 року           справа №200/7208/23 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді-доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Компанієць І.Д., Гайдара А.В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 р. у справі № 200/7208/23 (головуючий І інстанції Волгіна Н.П.) за позовом ОСОБА_1 до  Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії ,- 
                                                       ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_2 ) звернувся до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі – відповідач), в якому просив: визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 27 листопада 2023 року включно; зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 27 листопада 2023 року у сумі 134  448,27 грн включно відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України “Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати” від 8 лютого 1995 року № 100.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 року відмовлено у задоволені позовних вимог.
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов. 
На обґрунтування скарги зазначає, що 28.11.2023 на виконання рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.07.2023 у справі №200/2319/23 відповідачем виплачено на користь позивача перерахунок грошового забезпечення у сумі 84638,95 грн., що підтверджується банківською випискою.
11.12.2023 позивач з метою недопущення пропуску строків визначених частиною 5 статті 122 КАС України звернувся до суду із позовною заявою щодо стягнення середнього заробітку.
Верховним Судом у постановах від 30 листопада 2023 року у справі №380/19103/22, від 29 січня 2024 року у справі №560/9586/22, від 22 лютого 2024 року у справі №560/831/23 наведено правовий висновок, що у разі звільнення позивача до 19.07.2022 при умові виплати коштів на виконання рішення суду після 19.07.2022 спірний період стягнення середнього заробітку варто ділити на 2 частини: до періоду для виплати середнього заробітку, який передує 19.07.2022 застосовується період розрахунку середнього заробітку не обмежений 6 місяцями з урахуванням частки заборгованості розрахованої за формулою наведеною у постанові Верховного суду від 30.11.2020 у справі №480/3105/19; до періоду який починається з 19.07.2022 застосовується період розрахунку середнього заробітку обмежений 6 місяцями без зменшення суми компенсації на частку заборгованості.
Отже, сума компенсації розраховується шляхом додавання двох сум розрахованих за два періоди.
Оскільки позивача було виключено зі списків особового складу 02.03.2023, а крайню виплату відповідачем здійснено 28.11.2023, то відповідачем затримано розрахунок з 03.03.2023 по 27.11.2023 на 270 днів, а саме: березень 2023 року – 29 днів; квітень 2023 року – 30 днів; травень 2023 року – 31 день; червень 2023 року – 30 днів; липень 2023 року – 31 день; серпень 2023 року – 31 день; вересень 2023 року – 30 днів; жовтень 2023 року – 31 день; листопад 2023 року – 27 днів.
Як вбачається із довідки про грошове забезпечення: грошове забезпечення позивача за січень 2023 року складає 17029,40 грн. грошове забезпечення позивача за лютий 2023 року складає 26317,40 грн.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає 734,69 грн. Середній заробіток за 6 місяців складає 134 448,27 грн.
Скаржник зазначає, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц задовольнила виплату позивачу середнього заробітку у 3,19 разів більшу за суму невчасно виплаченої заборгованості із індексації заробітної плати (11000,00 грн. середнього заробітку за 3443,88 грн. невчасно виплаченої заробітної плати – пункт 94.4 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц).
Тобто, відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц сума середнього заробітку не може бути меншою за суму незаконно невиплаченої заробітної плати працівнику при звільненні.
Таким чином сума середнього заробітку відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц для позивача у даній справі має складати: 134 448,27 грн. * 3,19 = 428 889,98 грн.
Від відповідача надійшов відзив на скаргу в якому просив відмовити у задоволені позовних вимог, а рішення суду залишити без змін.
В обґрунтування зазначено, зокрема, що норми Кодексу законів про працю України не розповсюджуються на правовідносини з прохолодження військової служби, проходження військової служби врегульовано нормами спеціального законодавства.
Скаржник з посиланням на висновки Верховного Суду України зазначає, що Кодекс законів про працю України регулює трудові відносини працівників, проте предметом спору є правовідносини щодо проходження військової служби, які регулюються нормами спеціального законодавства та не можуть підмінюватись нормами Кодексу законів про працю України, оскільки позивач був військовослужбовцем. Військовослужбовці не мають правового статусу «працівник», проходження ними військової служби врегульовано спеціальним законодавством, тому чинність Кодексу законів про працю України на них не поширюється, через це його норми, зокрема норми статті 116, 117 Кодексу, не можуть поширюватись на військовослужбовців та на правовідносини щодо проходження військової служби.
Також зазначає, що стаття 117 КЗпП України визначає що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Позивач звільнявся у відповідності до Положення про проходження громадянами України військової служби в Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.09 № 1115/2009, а не у порядку статті 116 КЗпП України.
Аналіз норм статей 47, 116, 117 КЗпП дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належної звільненому працівникові заробітної плати у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значущі обставини, як виплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 №100 (далі - Порядок №100).
Виплата одноразової грошової допомоги при звільнені не є правовою підставою для проведення виплати середнього заробітку в розумінні переліку підстав визначеного у Порядку №100.
При цьому, скаржник зазначає, що позивачем у позовній заяві не зазначено, а матеріали справи не містять доказів щодо наявності інших правових підстав для виплати позивачу середнього заробітку, передбачених Порядком №100.
Поняття «заробітна плата (грошове забезпечення)» та «середній заробіток за час затримки» не є тотожними.
Також скаржник звертає увагу на те, що позивач був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу. Враховуючи правомірність звільнення позивача та відсутність його поновлення на посаді, своєчасність виплати грошового забезпечення, доводи позивача в частині виплати середнього заробітку за час затримки виплати одноразової грошової допомоги є безпідставними, тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Також відповідач посилається на необхідність застосування принципу співмірності.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 16 квітня 2022 року № 144-ОС “Про особовий склад” зараховано у списки особового складу та на всі види забезпечення майстер-сержанта ОСОБА_1 , який прибув з НОМЕР_3 прикордонного загону Державної прикордонної служби України 16 квітня 2022 року та наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 15 квітня 2022 року № 102-ОС зарахований в розпорядження начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України; призначено майстер-сержанта ОСОБА_1 інспектором прикордонної служби НОМЕР_3 категорії третього відділу прикордонної служби “ ІНФОРМАЦІЯ_2 ” (тип “Б”) (а.с. 15).
Наказом начальника НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України № 99-ОС від 2 березня 2023 року майстер-сержанта ОСОБА_1 , інспектора прикордонної служби вищої категорії – начальника 4 відділення інспекторів прикордонної служби другої прикордонної застави відділу прикордонної служби № 1, який звільнений в запас наказом НОМЕР_2 прикордонного загону Державної прикордонної служби України від 20 лютого 2023 року № 80-ОС, виключено із списків особового складу загону та всіх видів забезпечення за пп. “г” (один із подружжя, обоє з яких проходять військову службу і мають дитину (дітей) віком до 18 років) п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону, без права носіння військової форми одягу; визначено, крім іншого, виплатити: грошову компенсацію за невикористану щорічну основну відпустку за 2022 рік тривалістю 30 календарних днів та за 2023 рік 5 календарних днів, додаткову винагороду із розрахунку 30000 грн на місяць пропорційно часу проходження служби за період з 1 березня 2023 року по 2 березня 2022 року за 2 доби, грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку строком 14 календарних днів на рік як особі, що має статус учасника бойових дій, за 2015, 2016, 2017, 2018, 2019, 2020, 2021, 2022, 2023 роки; вказано, що грошова допомога для оздоровлення за 2023 рік виплачена; матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2023 рік не виплачена (а.с. 16). 
25 квітня 2023 року позивач звернувся із заявою до командира ВЧ НОМЕР_1 , в якій просив надати інформацію щодо порядку та розміру нарахованої та сплаченої йому індексації грошового забезпечення за період з 1 грудня 2015 року по 2 березня 2023 року, а також інформацію про розмір прожиткового мінімуму, що застосовувався при встановленні йому посадового окладу та окладу за військове звання, також просив виплати йому одноразову допомогу при звільненні за 13 календарних років (а.с. 10).
Відповідач листом від 10 травня 2023 року вих. № 11-3783 повідомив позивачу про порядок та розмір нарахованої ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період служби у НОМЕР_2 прикордонному загоні, а також про розрахунок посадового окладу позивача та окладу за військове звання із застосуванням прожиткового мінімуму для працездатних  осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року. Також повідомлено про підстави не виплати позивачу при звільненні одноразової грошової допомоги (а.с. 12).
У травні 2023 року позивач звернувся до Донецького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом, в якому просив: визнати протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення за періоди з 1 грудня 2015 року по 28 лютого 2018 року та з 1 березня 2018 року по 2 березня 2023 року та зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити  позивачу індексацію грошового забезпечення за вказані періоди у визначеній позивачем сумі із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 21 липня 2023 року по справі № 200/2319/23, яке змінено постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 7 листопада 2023 року, позовні вимоги позивача задоволені частково:  визнано протиправною бездіяльність ВЧ НОМЕР_1 щодо невиплати у повному обсязі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за періоди з 1 грудня 2015 року по 31 грудня 2022 року та зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати і виплатити ОСОБА_1 у встановленому судом порядку індексацію грошового забезпечення за вказані періоди.
28 листопада 2023 року відповідачем перераховано на розрахунковий рахунок позивача 84 638,95 грн (“заробітна плата”) (а.с. 17). 
За поясненням позивача, які не спростовані відповідачем, зазначена виплата є нарахованою на виконання рішення суду по справі № 200/2319/23 індексацією грошового забезпечення позивача.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Відповідно до частини 2 статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з ч.1 та 2 ст.9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» установлено, що держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством.
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону № 108/95-ВР, норми і гарантії в оплаті праці, передбачені частиною 1 цієї статті та Кодексом законів про працю України, є мінімальними державними гарантіями.
При наявності розбіжностей загальних і спеціальних (виняткових) норм, необхідно керуватися принципом Lex specialis (лат. - спеціальний закон, спеціальна норма), відповідно до якого при розбіжності загального і спеціального закону діє спеціальний закон, а також принципом Lex specialis derogat generali, суть якого зводиться до того, що спеціальний закон скасовує дію (для даної справи) загального закону; спеціальна норма має перевагу над загальною.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 120/1196/19-а .
Суд зауважує, що за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Непоширення норм КЗпП України на осіб рядового та начальницького складу військової служби (військовослужбовців) стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.
Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні зі служби (зокрема, затримку виплати як грошового забезпечення, так і затримку виплати компенсації за невикористану відпустку) не врегульовані положеннями спеціального законодавства. Це питання врегульовано КЗпП України.
Враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд дійшов висновку про можливість застосування норм  ст.117 КЗпП України  як такої, що є загальною та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення.
Така позиція суду відповідає висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах від 01.03.2018 року у справі № 806/1899/17, від 31.05.2018 у справі № 823/1023/16, від  26 травня 2020 року у справі № 820/1267/16, та, в силу приписів ч. 5  ст. 242 КАС України,  враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.
Відповідно до ч. 1  ст. 47 Кодексу законів про працю України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
У разі призову роботодавця - фізичної особи на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період такий роботодавець - фізична особа повинен виконати свої обов`язки, визначені цією статтею, протягом місяця після звільнення з такої військової служби без застосування санкцій та штрафів.
Положення ст.116, 117 КЗпП України, входять до гл. VII КЗпП України - оплата праці. 
Таким чином, приписи ст.116, 117 КЗпП України поширюються та встановлюють обов`язок для роботодавця виплатити компенсацію у разі допущення з їх вини затримки у здійсненні виплат, що пов`язані саме з оплатою праці. 
Так, за приписами законодавства, особа, звільнена зі служби, має бути повністю забезпечена грошовим забезпеченням. 
Строки проведення розрахунку при звільненні та відповідальність за недотримання таких строків визначені ст. 116 та 117 КЗпП України.
Вказаними нормами визначено обов`язок роботодавця провести розрахунок із працівником саме в день його звільнення; при цьому, у разі наявності вини власника або уповноваженого ним органу щодо невиплати працівникові належних йому сум при звільненні в такому разі при відсутності спору щодо розміру таких сум підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ текст статті 117 Кодексу законів про працю України викладено в такій редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.».
Вказана редакція статті 117 Кодексу законів про працю України набрала законної сили з 19.07.2022.
Отже, відповідно до статті 117 КЗпП України у чинній її редакції, час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
Так, з матеріалів справи встановлено, що відповідачем при звільненні позивача, останньому не виплачені всі належні суми, адже при розрахунку таких сум відповідачем не були виплачені всі суми грошового забезпечення.
Отже, відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та не виплати позивачеві середнього заробітку за період затримки у проведенні остаточного розрахунку при звільненні. 
Підсумовуючи викладене колегія суддів зазначає, що у правовідносинах, що розглядаються у межах цієї справи, вбачається вина роботодавця у несвоєчасному розрахунку із працівником та спір [із роботодавцем] про належні позивачу суми, які мали бути виплачені у день звільнення. 
Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що оскільки у день звільнення позивача, відповідачем повна виплата належних позивачу сум не була проведена, слід зобов`язати виплатити  на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку.
Отже, наявні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. 
Щодо посилання суду першої інстанції на те, що рішення Донецького окружного адміністративного суду від 5 липня 2023 року у справі № 200/2321/23 предметом спору у якій були дії ВЧ НОМЕР_1 щодо обчислення та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за періоди з 16 квітня 2022 року по 2 березня 2023 року, станом на час розгляду адміністративної справи № 200/7208/23 не було законної сили, отже, на думку суду, позивач звернувся до суду із адміністративним позовом щодо зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у той час, коли сума заборгованості відповідача перед позивачем, яка мала бути сплачена останньому при його звільненні, не є остаточно визначеною, що свідчить про передчасність заявлених вимог
Колегія суддів з цього приводу зазначає, що посилання суду першої інстанції, не впливає на право позивача на звернення з позовом щодо стягнення середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні у тій частині яка вже сплачена. Також, положення статті 117 КЗпП України не забороняють особі звернутись з позовом про стягнення середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні до проведення виплати належних позивачу сум.
При цьому, колегія суддів зазначає, що оскільки середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, до спірних правовідносин має бути застосований спеціальний процесуальний строк, встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України для спорів, пов`язаних зі звільненням з публічної служби.
Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20, відступив від висновку щодо застосування частини 1 статті 233 КЗпП України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в постановах Верховного Суду від 30 січня 2019 року (справа №806/2164/16), від 11 лютого 2020 (справа №420/2934/19), від 13 березня 2019 року (справа №813/1001/17), одночасно погоджуючись з висновком щодо застосування частини 5 статті 122 КАС України у подібних правовідносинах, викладеному в постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року (справа №815/2681/17) і від 22 січня 2020 року (справа №620/1982/19).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 08.09.2022 у справі №320/2675/21.
Отож звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку (стаття 117 Кодексу законів про працю України ) обмежене строком, який - з уваги також на постанову Верховного Суду від 11 лютого 2021 року у справі № 240/532/20 - у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби визначений у частині 5 статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України і становить один місяць (з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів).
Матеріали справи свідчать, що 11.12.2023 позивач з метою недопущення пропуску строків визначених частиною 5 статті 122 КАС України звернувся до суду із позовною заявою щодо стягнення середнього заробітку.
Отже, у разі прийняття судом рішення про відмову у задоволені позовних вимог у справі № 200/2321/23, зазначене може негативно вплинути на можливість звернення позивача з позовом у встановлений законом строк.
Також, із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.
Отже, ухвалення судом рішення у справі № 200/2321/23 не може вплинути на розрахунок належної позивачу суми  середнього заробітку  за час затримки розрахунку при звільненні.
Щодо визначення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та зменшення її розміру, суд зазначає наступне.
Строк затримки по виплаті належних позивачу сум слід рахувати з наступного дня після не проведення зазначених виплат до дати виплати позивачу належні суми, що є днем фактичного розрахунку, або звернення з позовом, ухвалення судом рішення.
Так, період до 18 липня 2022 року (до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ) регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у 6 місяців.
Проте, період з 19 липня 2022 року регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями. 
Аналогічний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 28.06.2023 у справі № 560/11489/22, від 29.01.2024 у справі № 560/9586/22, від 22.02.2024 у справі № 560/831/23, від 29.02.2024 у справі № 460/42448/22, від 10 квітня 2024 року справа № 360/380/23, від 18 квітня 2024 року справа № 380/4205/23, від 23 травня 2024 року справа № 560/11616/23.
Так, Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 року справа № 440/6856/22 дійшов до висновку, що період до 19.07.2022 регулюється редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, до внесення у неї змін Законом № 2352-ІХ, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців. Період з 19.07.2022 регулюється вже нині чинною редакцією статті 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями.
Верховний Суд зазначив, що із прийняттям Закону № 2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативному рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.
Також Верховний Суд зазначив, що з прийняттям указаного закону усунуто і такий чинник, який зумовлював можливість недобросовісної поведінки працівника, як необмеженість строку звернення до суду з позовом про стягнення невиплаченого заробітку, а саме шляхом внесення змін до статті 233 Кодексу законів про працю України, якою строк звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обмежено трьома місяцями. У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, судова палата вважає, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26.09.2019 у справі № 761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються статтею 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону № 2352-IX, не є можливим.
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 20 листопада 2024 року справа № 489/5136/23  вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування статті 117 КЗпП у редакції Закону № 2352-ІХ, викладеного в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 120/10686/22, та зробити висновок про те, що: «з 19 липня 2022 року стаття 117 КЗпП у редакції Закону №2352-ІХ передбачає, що середній заробіток стягується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Інші обмеження (крім шести місяців) середнього заробітку з 19 липня 2022 року законодавцем не передбачені».
Так, спірний період стягнення середнього заробітку у цій справі охоплюється періодом з 3 березня 2023 року по 27 листопада 2023 року, а тому підлягають застосуванню норми після  набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-ІХ (19.07.2022).
Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України  “Про оплату праці за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати”, затвердженим  постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Абзац 3 пункту 2 Порядку №100 визначає, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
При обчисленні середньоденного грошового забезпечення не підлягає врахуванню і одноразова премія, отримана позивачем.
Матеріали справи свідчать, що грошове забезпечення позивача за січень 2023 року складало 17029,40 грн., за лютий 2023 року складає 26317,40 грн.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», середньоденне грошове забезпечення позивача складає 734,69 грн. ((17029,40 грн. + 26317,40 грн.) / 59).
Як вбачається з матеріалів справи, середнє грошове забезпечення за час затримки розрахунку у період з 3 березня 2023 року по 27 листопада 2023 року, але не більше як за шість місяців, складає 134 448,27 (середньоденне грошове забезпечення 734,69 грн х 183 календарних дні). 
Щодо посилання скаржника на те, що сума середнього заробітку відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц для позивача у даній справі має складати  428 889,98 грн., колегія суддів зазначає наступне.
Скаржник зазначає, що відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц сума середнього заробітку не може бути меншою за суму незаконно невиплаченої заробітної плати працівнику при звільненні.
Проте, як вбачається зі змісту висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц, суд застосував критерії  зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України. Так у цій справі, суд встановив, що сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні (3 443,88 грн), яку встановили суди попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (419 005,39 грн), з огляду на це,  Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000,00 грн.
Таким чином з урахування викладеного, середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу за весь спірний період  у сумі 134 448,27 грн.
Зазначене обумовлює скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Відповідно до пунктів 1,4 частини 1 статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, суд першої інстанції внаслідок порушення норм матеріального права, неправильно вирішив справу по суті спору, внаслідок чого рішення суду підлягає скасуванню, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення вимог.
Керуючись ст. 139, 311, 315, 317,  321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                        ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 березня 2024 р. у справі  № 200/7208/23 - скасувати. 
Прийняти нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1  щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1  середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 27 листопада 2023 року, але не більше як за шість місяців.
Зобов`язати Військову частину   НОМЕР_1 (код згідно з ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 3 березня 2023 року по 27 листопада 2023 року, але не більше як за шість місяців, в сумі 134 448 гривні 27 копійок.
У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.
Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_5 ) за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 (код згідно з ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1610 гривні 40 копійки.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати прийняття та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених п.2 ч.5  ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повний текст складений та підписаний 19 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач                                                                                 Е.Г. Казначеєв

Судді                                                                                                   А.В. Гайдар

                                                                                                           І.Д. Компанієць