ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
 
12 березня 2025 року 
м. Київ
 
справа № 757/31820/19-ц
провадження № 61-6864св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого  -	Луспеника Д. Д.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,	Гулька Б. І.,  Лідовця Р. А.,  	
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державна казначейська служба України,
третя особа - Бериславський районний суд Херсонської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від  02  листопада 2022 року у складі судді Ільєвої Т. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України (далі - ДКСУ) шляхом списання коштів з  Єдиного казначейського рахунку майнову шкоду в розмірі 70 000,00 грн, 3  %  річних - 6 937,90 грн, інфляційні втрати - 2 541,00 грн та 700 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.
 
Позовну заяву обґрунтувала тим, що 30 червня 2015 року Центральний районний суд м. Миколаєва у справі № 490/6110/15-к обрав її сину ОСОБА_2 запобіжний захід у вигляді застави у розмірі 70 000,00 грн.
 
16 липня 2015 року вона внесла за ОСОБА_2 заставу на депозитний рахунок  Територіального управління Державної судової адміністрації України в  Миколаївській  області (далі - ТУ ДСА) у розмірі 70 000,00 грн.
 
Суддя Бериславського районного суду Херсонської області Миргород В. С. ухвалою  від 16 червня 2016 року у справі № 647/2066/15-к (провадження                                             № 1-кп/647/15/2016), всупереч частині дев`ятій статті 182 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), незаконно змінила запобіжний захід ОСОБА_2 із застави в розмірі 70 000,00 грн на тримання під вартою зі стягненням застави в дохід держави.
 
Апеляційний суд Херсонської області 13 березня 2017 року скасував ухвалу Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року як незаконну через грубі порушення вимог законодавства, у тому числі через порушення прав позивачки як заставодавця.
 
27 вересня 2017 року позивачка звернулася до ТУ ДСА з вимогою повернути їй заставу, однак листом від 04 жовтня 2017 року № 7/1-1471/17 управління відмовило у поверненні грошових коштів. Однією з підстав відмови зазначило необхідність надання судового рішення про повернення застави.
 
Зазначала, що у спірному випадку порядок повернення коштів не врегульований КПК України, оскільки вони вже неправомірно стягнуті в дохід держави судовим рішенням, яке в подальшому скасоване. Фактично її правовідносини як заставодавця вже припинені, а грошові кошти, які вона внесла як заставу, їй не повернули.
 
Переконувала, що незаконними діями їй завдано майнової шкоди в розмірі 70  000,00 грн неповернутої застави. Також на підставі статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) позивачка просила суд стягнути інфляційні втрати у розмірі 2 541,00 грн та 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання - 6 937,90 грн.
 
Позовні вимоги щодо моральної шкоди позивачка обґрунтовувала тим, що вона з  2016 року морально страждає. Незаконним арештом сина та стягненням її майна держава спричинила їй моральну шкоду, яку вона оцінила в 700 000,00 грн. Враховуючи зазначене, позивачка просила позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій 
 
Суди розглядали справу неодноразово.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року у  задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суд першої інстанції мотивував вказане рішення тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і недоведеними, оскільки позивачка не надала суду доказів на підтвердження оскарження відмови у поверненні їй застави, яку вже було звернено в дохід держави. Скасування вироку судом апеляційної інстанції та направлення справи на новий розгляд не свідчить про те, що кошти, внесені  і стягнені в дохід держави, мають бути повернутими.
 
Відмовляючи в частині відшкодування моральної шкоди, суд виходив з того, що позивачка не надала доказів і не довела фактів завдання їй моральної шкоди, а  її  посилання на те, що вона зазнала моральних страждань у зв`язку зі зверненням застави, яку внесла, та розгляду кримінального провадження щодо сина, не є належним чином обґрунтованим. Крім того, позивачка помилково зазначила відповідачем ДКСУ, адже служба не є тим органом, який несе відповідальність за завдання шкоди.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 квітня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду міста  Києва від 02 листопада 2022 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди - стягнення з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку 70 000,00 грн, сплачених в якості застави, скасовано, провадження в цій частині позовних вимог закрито. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року змінено, шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови апеляційного суду.
 
Судове рішення апеляційний суд мотивував тим, що належним відповідачем у   справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого позивач зазначає порушником своїх прав. Таким чином, висновок місцевого суду щодо неналежного відповідача є помилковим, а  тому рішення в цій частині підлягає зміні.
 
При цьому суд виходив з того, що в матеріалах справи є судове рішення, яким скасовано ухвалу суду, якою заставу звернуто в дохід держави, а тому немає підстав вважати, що відбулося звернення застави в дохід держави і її повернення в  порядку кримінального судочинства не передбачено КПК України.
Оскільки в ухвалі від 13 березня 2017 року не вирішено питання щодо повернення застави заставодержателю, та, враховуючи повернення позивачці заяви про повернення застави до ТУ ДСА, вона має право звернутися з відповідною заявою до суду в порядку кримінального судочинства про роз`яснення судового рішення апеляційного суду в частині повернення застави або із заявою про повернення застави в межах кримінального провадження. У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов висновку, що вимоги позивачки про стягнення з Державного бюджету України шляхом списання коштів у розмірі 70 000,00 грн, сплачених нею як застава, підлягають розгляду в порядку кримінального судочинства, а тому рішення місцевого суду в цій частині підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі. Вимоги щодо стягнення інфляційних втрат і 3 % річних є  похідними від вимог про стягнення коштів, сплачених як застава, а тому задоволенню не підлягають.
 
За недоведеності факту використання позивачкою механізму, передбаченого  в   кримінальному судочинстві для повернення застави, позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають.
 
Постановою Верховного Суду від 20 грудня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від  04 квітня 2023 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду (касаційне провадження № 61-10554св23).
 
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що  закриваючи провадження у справі в частині вимог про відшкодування майнової шкоди в розмірі внесених коштів як застави, апеляційний суд на підставі належних та допустимих доказів не встановив, чи була звернута внесена позивачкою сума на відповідний депозитний рахунок в дохід держави. Водночас саме по собі скасування цієї ухвали, без вирішення питання про повернення застави, не свідчить про те, що застава не звернута в дохід держави. Тільки встановивши ці обставини, можна дійти висновку про те, чи може застава бути повернута в порядку, передбаченому КПК України, та відповідно дійти висновку про необхідність закриття провадження щодо цих вимог. В іншому разі заявлена позивачкою вимога про стягнення на її користь майнової шкоди в розмірі застави підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Не встановивши всіх обставин справи, від яких залежить вирішення юрисдикції частини заявлених вимог, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про закриття провадження щодо вимог про стягнення майнової шкоди в  розмірі внесених як застава коштів.
 
Крім того, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що оскільки  апеляційний суд відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних як похідних від вимог про стягнення коштів, сплачених як застава, і у вимозі про відшкодування моральної шкоди через недоведеність факту використання позивачкою механізму, передбаченого в кримінальному судочинстві для повернення застави, а Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про передчасність закриття провадження в частині вимог про відшкодування майнової шкоди, то постанова апеляційного суду в частині вирішення вимог про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних також підлягає скасуванню, оскільки ці вимоги мають бути вирішені залежно від задоволення первісної вимоги.
 
Останньою постановою Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року - без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в  силу  вимог статей 12, 13, 81, 89 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи 
 
У травні 2024 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, з урахуванням уточнень, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги її  позову.
 
Як на підставу касаційного оскарження  ОСОБА_1 посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1176 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:
 
-  не надали належної оцінки тому факту, що кошти в розмірі 70 000,00 грн, які були внесені позивачкою на депозитний рахунок територіального управління в ГУДКСУ в Миколаївській області  як застава, незаконно звернуто в дохід держави;
 
-  не застосували спеціальну норму, а саме частину шосту статті 1176 ЦК України, для вирішення цього спору;
 
-  не встановили, чи була повернута заявниці внесена нею сума на відповідний депозитний рахунок у дохід держави, а також всіх інших обставин справи, від яких залежить вирішення питання юрисдикції частини заявлених позовних вимог;
 
-  не надали належну оцінку всім доводам та аргументам сторони позивача.
 
Також касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:
 
-  не надав належної оцінки листу ТУ ДСА в Миколаївській області 23 жовтня 2017 року № 7/1-1553/17, який підтверджує факт звернення застави в дохід держави на підставі ухвали Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року у справі № 647/2066/15-к;
 
-  не виконали всіх вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 20 грудня 2023 року у цій справі.
 
Станом на момент розгляду справи відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_1 до Верховного Суду не надходили.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 10 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.
 
Ухвалою Верховного Суду від 17 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано заявниці строк для усунення її недоліків, зокрема запропоновано подати нову редакцію касаційної скарги для уточнення підстав касаційного оскарження та їх обґрунтування.
 
У визначений строк ОСОБА_1 подала до Верховного Суду уточнену редакцію касаційної скарги, в якій вона як на підставу касаційного оскарження послалась вже на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, однак також не обґрунтувала його належним чином.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 червня 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги.
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 липня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктом 3 частини другої статті 389  ЦПК України; витребувано з Печерського районного суду міста Києва матеріали справи № 757/31820/19-ц; надано іншим учасникам справи строк для подання відзиву.
 
У вересні 2024 року матеріали справи № 757/31820/19-ц надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 14 лютого 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 
 
Позиція Верховного Суду 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є   неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників   справи з  урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний   Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, щоухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 червня 2015 року у справі № 490/6110/15-к щодо ОСОБА_2 застосовано запобіжний захід у вигляді застави.
 
16 липня 2015 року, на виконання зазначеної ухвали, ОСОБА_1 внесла грошові кошти у розмірі 70 000,00 грн на відповідний рахунок.
 
Ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016  року у справі № 647/2066/15-к задоволено клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу ОСОБА_2 із застави на тримання під вартою та звернення застави в дохід держави. Звернуто в дохід держави шляхом зарахування до спеціального фонду Державного бюджету України внесені ОСОБА_1 на депозитний рахунок за ОСОБА_2 кошти в  розмірі  70 000,00 грн. Змінено обвинуваченому ОСОБА_2 запобіжний захід із застави у розмірі 70 000,00 грн на тримання під вартою терміном на шістдесят днів.
 
Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року у справі № 647/2066/15-к скасовано вирок Бериславського районного суду Херсонської області від 30 вересня 2016 року і ухвалу Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року щодо ОСОБА_2 та призначено новий розгляд у суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання. Міру запобіжного заходу ОСОБА_2 з тримання під вартою скасовано та обрано щодо нього запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною йому залишати місце проживання цілодобово. 
 
Підставою для скасування ухвали Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року, якою змінено запобіжний захід щодо ОСОБА_2 із застави на тримання під вартою, за змістом ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2017 року, була зміна запобіжного заходу на порушення частини дев`ятої статті 182 КПК України, у  відсутності заставодавця, якого не було повідомлено належним чином.
 
27 вересня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до начальника територіального управління ДСА в Миколаївській області із заявою про повернення застави, в якій повідомляла, що 30 червня 2015 року Центральним районним судом м. Миколаєва в справі № 490/6110/15-к її синові ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у  вигляді застави у розмірі 70 000,00 грн, які вона внесла на депозитний рахунок 16 липня 2015 року. 16 червня 2016 року Бериславський районний суд Херсонської області у справі № 647/2066/15-к змінив запобіжний захід ОСОБА_2 на тримання під вартою, а внесену заставу звернув на користь держави. 30 вересня 2016 року Бериславським районним судом Херсонської області ОСОБА_2 був визнаний винним в скоєнні злочину і засуджений до 6 років позбавлення волі.  13 березня 2017 року Апеляційний суд Херсонської області визнав ухвалу Бериславського районного суду від 16 червня 2016 року про зміну запобіжного  заходу ОСОБА_2 незаконною та безпідставною, вирок стосовно ОСОБА_2 скасував, змінив запобіжний захід на домашній арешт, а справу направив на новий розгляд. Отже, у зв`язку зі зміною запобіжного заходу  на домашній арешт і визнанням незаконним зміни запобіжного заходу відносно стосовно ОСОБА_2 , запобіжний захід як застава втратив свою  силу. На   підставі вищевикладеного просила повернути внесені нею кошти в  сумі  70 000,00 грн як застави за ОСОБА_2 . 
 
Листом від 04 жовтня 2017 року № 7/1-1471/17 ТУ ДСА в Миколаївській області повідомила ОСОБА_1 , що для повернення коштів, внесених як застава, особа чи заставодавець подає до ТУ ДСА або апеляційного суду, якому відкрито депозитний рахунок, на який було внесено заставу, такі документи: заява особи чи заставодавця, в якій обов`язково зазначаються реквізити банківського рахунка, на який зараховуватимуться кошти, що підлягають поверненню, а у разі відсутності банківського рахунка - відомості про банк чи підприємство поштового зв`язку; засвідчена судом копія ухвали слідчого судді, суду, вироку суду, в якому міститься рішення про повернення застави; копія платіжного або іншого документа, що підтверджує факт внесення коштів як застави.
 
У відповіді ТУ ДСА в Миколаївській області від  23  жовтня  2017 року                        № 7/1-1553/17 зазначено, що кошти, внесені ОСОБА_1 як застава на депозитний рахунок ТУДСА України в Миколаївській області в сумі 70 000,00 грн згідно з квитанцією від 16 липня 2015 року № 09225336268 за ОСОБА_2 , були звернуті в дохід держави 05 липня 2016  року згідно з ухвалою Бериславського районного суду Херсонської області у  справі №  647/2066/15-к.
 
Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень кримінальне провадження № 4201223900900000003 за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 365 КК України, знаходиться в провадженні Білозерського районного суду Херсонської області, справа № 647/2457/17, останнім процесуальним документом в якій є ухвала від 18 січня 2022 року, якою відмовлено у задоволенні обвинуваченого ОСОБА_2 та його захисників про відвід прокурору.

Правове обґрунтування
 
Відповідно до статті  56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
 
Згідно з вимогами статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданням, яких фізична особа  зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у  зв`язку  із  приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода  відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної  шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і  справедливості.
 
За загальними положеннями, передбаченими статтею 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, заподіяна майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
 
Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. 
 
Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.
 
Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у  випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх  посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України).
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. 
 
Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є  обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
 
Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
 
Спеціальними підставами відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що «застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі».
 
Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Згідно з частинами першою, восьмою та дев`ятою статті 182 КПК України застава полягає у внесенні коштів у грошовій одиниці України на спеціальний рахунок, визначений в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, з метою забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього обов`язків, під умовою звернення внесених коштів у доход держави в разі невиконання цих обов`язків. У разі невиконання обов`язків заставодавцем, а  також, якщо підозрюваний, обвинувачений, будучи належним чином повідомлений, не з`явився за викликом до слідчого, прокурора, слідчого судді, суду без поважних причин чи не повідомив про причини своєї неявки, або якщо порушив інші покладені на нього при застосуванні запобіжного заходу обов`язки, застава звертається в дохід держави та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України й використовується у порядку, встановленому законом для використання коштів судового збору.
 
Відповідно до частини одинадцятої статті 182 КПК України застава, що не була звернена в дохід держави, повертається підозрюваному, обвинуваченому, заставодавцю після припинення дії цього запобіжного заходу. При цьому застава, внесена підозрюваним, обвинуваченим, може бути повністю або частково звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень. Застава, внесена заставодавцем, може бути звернена судом на виконання вироку в частині майнових стягнень тільки за його згодою.
 
Статтею 203 КПК України визначено, що ухвала про застосування запобіжного заходу припиняє свою дію після закінчення строку дії ухвали про обрання запобіжного заходу, ухвалення виправдувального вироку чи закриття кримінального провадження в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
Механізм унесення, повернення та звернення у дохід держави коштів у разі застосування запобіжного заходу у вигляді застави, який обраний з метою забезпечення належної поведінки особи, щодо якої застосовано запобіжний захід, її явки за викликом до слідчого, прокурора або суду, а також виконання інших покладених на неї обов`язків, передбачених положеннями Кримінального процесуального кодексу України, визначає Порядок внесення коштів на спеціальний рахунок у разі застосування застави як запобіжного заходу, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 11 січня 2012 року № 15 (далі - Порядок), в редакції, чинній на час звернення позивачки до ТУ ДСА.
 
Згідно з пунктом 7 Порядку кошти, внесені як застава, підлягають поверненню повністю або частково у випадках, передбачених КПК України.
 
Відповідно до пункту 9 Порядку звернення застави в дохід держави здійснюється на підставі платіжного доручення територіального управління ДСА або апеляційного суду, наданого до органу Казначейства, в якому відкрито депозитний рахунок, на який було внесено заставу. Копія ухвали слідчого судді, суду, вироку місцевого суду надсилається протягом п`яти днів з дня набрання ними законної сили слідчим суддею (судом), який їх постановив чи ухвалив, до територіального управління ДСА, на депозитний рахунок якого було внесено заставу, для підготовки платіжного доручення. Платіжне доручення видається територіальним управлінням ДСА протягом п`яти робочих днів з дня надходження ухвали слідчого судді, суду, вироку суду (апеляційним судом - протягом п`яти робочих днів з дня постановлення ухвали чи вироку суду), що набрали законної сили, в яких міститься рішення про звернення застави в дохід держави, прийняте у випадках, передбачених КПК України.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим  Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок  доказів у їх сукупності.  
 
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з  висновком якого погодився й апеляційний суд, виконавши вказівки Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у цій справі, дослідивши наявні у справі докази та давши їм належну оцінку, правильно виходив із того, що сума, внесена як застава позивачкою  ОСОБА_1 за її сина ОСОБА_2 в межах кримінального провадження № 4201223900900000003, не є майновою шкодою, а  підлягає поверненню відповідно до адміністративної процедури, визнаної Порядком.
 
Водночас, відмовляючи в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суду, дійшов правильного висновку про те, що позивачка не навела доказів та не довела фактів завдання моральної шкоди, а посилання, що остання зазнала моральних страждань, у зв`язку зі зверненням застави, яку внесла, та розгляду кримінального провадження стосовно сина, не є належним чином обґрунтованим, оскільки позивачка не вказує, на якій стадії перебуває зазначена кримінальна справа, який винесено вирок після скасування, які на цей час застосовані заходи стосовно  підозрюваного.
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що кошти в розмірі 70 000,00 грн, які були внесені позивачкою на депозитний рахунок територіального управління в ГУДКСУ в Миколаївській області  як заставу, незаконно звернуто в дохід держави, є  безпідставними, оскільки суди у цій справі дійшли правильного висновку про те, що повернення ОСОБА_1 коштів (застави, звернутої в дохід держави) повинно здійснюватися відповідно до Порядку повернення (перерахування) коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03 вересня 2013 року № 787 за поданням відповідного органу, що контролює справляння надходжень бюджету (ТУ ДСА в Миколаївській області), а не шляхом подання до суду позову про стягнення майнової шкоди з Державного бюджету.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не застосували спеціальну норму, а саме частину шосту статті 1176 ЦК України, для вирішення цього спору, є необґрунтованими, оскільки зміст оскаржуваних судових рішень свідчать, що суди цю норму врахували при вирішенні спору.
 
Так, згідно з частиною шостою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).
 
Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості,  характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади  наявність їх вини не є обов`язковою. 
 
Втім, цими нормами не заперечується  обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які  є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків.
 
Так, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди із загальних підставі є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
 
У справі, яка переглядається, позивачка не довела факт завдання їй майнової і моральної шкоди, а тому суди першої та апеляційної інстанції дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог про відшкодування такої шкоди.
 
Аргументи касаційної скарги про відсутність правового висновку Верховного Суду щодо питання застосування статті 1176 ЦК України у відносинах, які є подібними до тих, що склалися у цій справі, є безпідставними з огляду на те, що практика суду касаційної інстанції щодо питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та застосування норм  статті 1176 ЦК України є сталою. 
 
Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій не надали належної оцінки всім доводам і аргументам заявниці, Верховний Суд відхиляє, оскільки, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява № 18390/91). Це  право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99).
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не надав належної оцінки листу ТУ ДСА в Миколаївській області 23 жовтня 2017 року № 7/1-1553/17, який підтверджує факт звернення застави в дохід держави на підставі ухвали Бериславського районного суду Херсонської області від 16 червня 2016 року у справі № 647/2066/15-к, зводяться до переоцінки доказів, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального чи процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає  касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без                          змін, якщо  рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню   без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених частиною першою статті 410 ЦПК України.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.  
 
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 02 листопада 2022 року та  постанову Київського апеляційного суду від 10 квітня 2024 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає. 
 
Головуючий	Д. Д. Луспеник    	
Судді:	І. Ю. Гулейков    	
 	Б. І. Гулько    	
 	Г. В. Коломієць    	
 	Р. А. Лідовець