ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                             
 
12 березня 2025 року 
м. Київ 
 
справа № 754/11618/20
 
провадження № 61-7433св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Луспеника Д. Д. 
суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач),  
 
учасники справи:
позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) - Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, 
відповідачі за первісним позовом (позивачі за зустрічним позовом):  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 ,
треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Ангеліним Іваном Ігоровичем, на постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року                               у складі колегії суддів: Ящук Т. І., Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М.,
 
ВСТАНОВИВ: 
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних заяв
 
У вересні 2020 року Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                                 в інтересах якої діє ОСОБА_2 , треті особи: Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва»                  (далі - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва»), Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про виселення.
 
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Деснянського районного суду                              м. Києва від 24 жовтня 2018 року у справі № 754/14094/17 у задоволенні позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави                          в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року, у справі № 754/14094/17 апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,4 кв. м, житловою площею 15,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 644401480364. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Вказувала, що, розглядаючи справу № 754/14094/17, суди з`ясували, що під час досудового розслідування у кримінальному провадженні, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017101030000043 від 14 квітня 2017 року, місцевою прокуратурою встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , яка належить територіальній громаді                м. Києва в особі Київської міської ради, вибула з володіння власника без його волі.
 
Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 законного наймача вказаної квартири - ОСОБА_4 та смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 члена її сім`ї - ОСОБА_5                          на підставі підробленого рішення Деснянського районного суду м. Києва                                  від 11 листопада 2011 року у справі № 2-5397 було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_6 .
У подальшому спірна квартира неодноразово відчужувалася та ОСОБА_1 набула права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим № 4177. 
 
Крім того, ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 25 липня 2018 року                    у справі № 754/14094/17 задоволено заяву заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради про вжиття заходів забезпечення позову та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 . 
 
У подальшому розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24 липня 2019 року № 1307 прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передано до сфери управління Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації спірну квартиру, а 13 березня 2020 року державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) право власності на квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване за Територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради. Ордер на вселення у спірну квартиру відповідачам не видавався.
 
29 липня 2020 року Житлово-експлуатаційною дільницею № 303 Комунального підприємства «Керуюча компанія» Деснянського району м. Києва проведено обстеження вказаної квартири АДРЕСА_1 ,                    за результатами якого встановлено, що у вказаній квартирі проживають:                        ОСОБА_1 (власник), яка зареєстрована у квартирі, а також без реєстрації проживають ОСОБА_2 (син) та ОСОБА_3 (онука).
 
Позивач зазначав, що,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , не мають законних підстав для проживання у квартирі АДРЕСА_1 , без будь-яких правових підстав займають спірне житло, так як судовим рішенням квартиру у них витребувано, тому підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.
 
Ураховуючи наведене, Деснянська районна в місті Києві державна адміністрація просила суд виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з безпідставно займаного жилого приміщення - квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
 
У серпні 2021 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , звернулися до суду із зустрічним позовом до Деснянської районної              в м. Києві державної адміністрації, треті особи: КП «Керуюча компанія                                            з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва», Служба                            у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про зобов`язання надати жиле приміщення.
 
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 є власником                  квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 травня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим                       № 4177, в яку вона вселилася разом з членами сім`ї ОСОБА_2 (син) та                      ОСОБА_3 (онука).
 
Вказували, що постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року                у справі № 754/14094/17, яке набрало законної сили,встановлено, що квартира                     АДРЕСА_1 була набута  ОСОБА_1                       як добросовісним набувачем, а постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року у вказаній справі підтверджено добросовісність набуття нею спірного майна, хоча             і витребувано у них квартиру.
 
Зазначали, що спірна квартира є їхнім єдиним житлом, а виселення їх без надання іншого приміщення призведе до того, що вони будуть позбавлені єдиного місця проживання. 
 
Ураховуючи добросовісне набуття спірної квартири та вселення до неї на законних підставах у 2016 році, вважали, що на підставі статті 109 ЖК України мають право на отримання іншого жилого приміщення у межах адміністративно-територіальної одиниці, в якій розташоване майно, з якого вони можуть бути виселені - Деснянський район м. Києва.
 
Також при визначенні місцезнаходження іншого жилого приміщення просили враховувати інтереси малолітньої дитини, вимоги статті 13 Закону України                    «Про освіту», оскільки на даний час місце проживання ( АДРЕСА_2 ) та місце навчання малолітньої ОСОБА_3 знаходяться поруч                          ( АДРЕСА_3 - адреса навчального закладу).
 
Вважали, що у разі задоволення первісного позову про виселення, Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація має надати житло їм, яке відповідає вимогам статей 47, 50 ЖК України.
 
Ураховуючи наведене,  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , просили суд зобов`язати Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію надати їм інше постійне жиле приміщення замість житла, з якого вони виселені, а саме - квартири АДРЕСА_1 .
 
Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 вересня 2021 року позов Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та зустрічний позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , об`єднано в одне провадження для спільного розгляду.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року у складі судді Саламон О. Б. у задоволенні позову Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації відмовлено.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,                             в інтересах якої діє ОСОБА_2 , відмовлено.
 
Рішення районного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 набула право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 травня 2016 року. Під час розгляду справи                                   № 754/14094/17 судами було встановлено наявність підстав для витребування спірного майна від добросовісного набувача, тобто відповідно з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Отже, відповідачами спірну квартиру було зайнято на законних підставах, відтак посилання Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації на положення статей 99, 116 ЖК України є необґрунтованими та безпідставними.
 
Судом також враховано інтереси малолітньої ОСОБА_3 , зокрема, щодо відповідності вимогам статті 13 Закону України «Про освіту», згідно з якою кожна особа має право здобувати початкову та базову середню освіту в закладі освіти, що найбільш доступний та наближений до місця проживання особи.
 
Суд першої інстанції дійшов висновку, що виселення відповідачів включно                                 з малолітньою дитиною суперечитиме пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Суд вважав, що виселення відповідачів зі спірного житла не відповідатиме пропорційності переслідуваній легітимній меті в контексті статті 8 Конвенції, не є необхідним у демократичному суспільстві, оскільки кожній особі, крім інших прав, гарантується право на повагу до її житла, що охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою житла.
 
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,           ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , районний суд виходив із того, що позивачами не доведено та не обґрунтовано вимоги щодо надання Деснянською районною в м. Києві державною адміністрацією жилого приміщення, зважаючи на прохальну частину позовної заяви. Ураховуючи те, що у задоволенні позову Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації відмовлено, суд не знайшов підстав для задоволення вимог зустрічної позовної заяви.
 
Короткий змістсудового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року апеляційну скаргу Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації задоволено частково.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року в частині відмови у задоволенні позову Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення.
Позов Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації задоволено.
Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
 
Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову                 ОСОБА_7 , виходив із того, що право власності ОСОБА_1 на квартиру  АДРЕСА_1  припинено 13 березня 2020 року, оскільки право власності на спірну квартиру було зареєстроване за Територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради, отже ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 всупереч волі власника та без будь-яких правових підстав займають спірне житло.
 
Оскільки судовим рішенням у справі № 754/14094/17, яке набрало законної сили, спірна квартира була витребувана у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва, тому правові підстави для проживання ОСОБА_1 у вказаній квартирі відпали, а відповідачі підлягають виселенню зі спірної квартири без надання іншого жилого приміщення.
 
Суд апеляційної інстанції вважав безпідставним та таким, що суперечить правовим висновкам Верховного Суду, зробленим у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, висновок районного суду про неможливість виселення відповідачів зі спірної квартири з огляду на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем, оскільки повернення у власність територіальної громади комунального майна (квартири), яке незаконно вибуло з власності територіальної громади на підставі підробленого судового рішення, передбачає можливість здійснення власником усіх правомочностей, визначених статтею 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Апеляційний суд вказав, що у разі виселення неповнолітньої ОСОБА_3 зі спірної квартири права дитини не будуть порушені з огляду на те, що неповнолітні діти набувають прав на користування житлом лише у разі набуття такого права батьками або законними представниками. Разом з тим, ОСОБА_1 , право власності якої було припинене у зв`язку із витребуванням у неї спірної квартири, не є законним представником неповнолітньої ОСОБА_3 . При цьому самостійного права користування спірною квартирою ні ОСОБА_2 , ні неповнолітня ОСОБА_3 не набували.
 
Суд апеляційної інстанції з посиланням на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), оцінив втручання у право відповідачів на житло на предмет пропорційності такого втручання переслідуваній легітимній меті та зазначив, що виселення відповідача зі спірного житла є таким, що відбувається на підставі закону, з легітимною метою та є пропорційним заходом втручання.
 
Судом також ураховано, що в постанові Київського апеляційного суду                                            від 19 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду                                      від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17, було вказано, що ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, не позбавлена можливості відновити свої права на підставі статті 661 ЦК України шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної квартири.
 
У частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,      в інтересах якої діє ОСОБА_2 , рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року не оскаржено.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Ангелін І. І., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року скасувати та залишити в силі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 грудня 2022 року.
 
Отже, судові рішення у частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 ,          ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2,не переглядаються                                       в касаційному порядку на підставі статті 400 ЦПК України.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У травні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду                        у складі Верховного Суду.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Ангеліним І. І., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Запропоновано заявнику доплатити судовий збір за подання касаційної скарги та надати документ, що підтверджує його сплату. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 червня 2024 року у задоволенні клопотання заявника про зменшення розміру судового збору за подання касаційної скарги відмовлено та ОСОБА_1 продовжено строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 червня 2024 року. Зазначено строк виконання ухвали,                           а також попереджено про наслідки її невиконання.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі; витребувано цивільну справу із суду першої інстанції; роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу; клопотання заявника про зупинення дії судового рішення задоволено частково та зупинено виконання постанови Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року до закінчення касаційного провадження.
 
У липні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2025 року справу призначено до розгляду.
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом       Ангеліним І. І., мотивована тим, що апеляційний суд неповно з`ясував обставини справи, не надав належної оцінки тому, що судовими рішеннями у справі                                     № 754/14094/17 встановлено добросовісність набуття нею права власності на спірну квартиру.
 
Вважає, що при вирішенні спору апеляційним судом неправильно застосовано положення статей 109, 116 ЖК України та постановлено рішення про виселення відповідачів з єдиного житла без надання іншого житлового приміщення.
 
Зазначає, що апеляційний суд допустив формальну участь органу опіки та піклування, оскільки Служба у справах дітей Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації перебуває у безпосередньому підпорядкуванні Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації та не здійснила належний захист прав та інтересів дитини.
 
Посилається на рішення ЄСПЛ у справі «Olkhovskiy v. russia» від 09 липня 2019 року в контексті порушення гарантій, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо відповідності витребування майна у його добросовісного набувача.
 
Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_1 - адвокат Ангелін І. І. вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного                                  у постановах Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 592/152/17 (провадження № 61-17115св18) та від 22 січня 2020 року у справі № 754/14094/17 (провадження № 61-5800св19), що передбачено пунктом 1 частини другої                         статті 389 ЦПК України.
 
Також підставою касаційного оскарження судового рішення представник                  ОСОБА_1 - адвокат Ангелін І. І. зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм права за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах             (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У серпні 2024 року Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду, яка відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
28 травня 2016 року між ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (продавці) та  ОСОБА_1 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Ковальчуком С. П. за реєстровим                      № 4177, відповідно до умов якого продавці передають, а покупець приймає                                 у власність належну продавцям на праві власності квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 33,4 кв. м, житловою                                          площею 15,9 кв. м (том 1, а. с. 38).
 
Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року                                   у справі № 754/14094/17 у задоволенні позову заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради                         до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння відмовлено (том 1, а. с. 19 зворот-21).
 
Постановою Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року, у справі № 754/14094/17 апеляційну скаргу заступника прокурора м. Києва задоволено.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким позов заступника керівника Київської місцевої прокуратури № 3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено.
Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Києва                             квартиру АДРЕСА_1 , загальною                               площею 33,4 кв. м, житловою площею 15,9 кв. м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 644401480364. 
Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (касаційне провадження                              № 61-5800св19) (том 1, а. с. 22-36).
 
Розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 24 липня 2019 року № 1307, ураховуючи постанову Київського апеляційного суду від 19 лютого 2019 року у справі № 754/14094/17, прийнято до комунальної власності територіальної громади м. Києва та передано  до сфери управління Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації квартиру АДРЕСА_1 , загальною                             площею 33,4 кв. м. Зобов`язаноДеснянську районну в м. Києві державну адміністрацію вжити заходів щодо реєстрації права власності територіальної громади м. Києва на вказане нерухоме майно (а. с. 9).
 
13 березня 2020 року державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі постанови Київського апеляційного суду                       від 19 лютого 2019 року у справі № 754/14094/17 право власності на                               квартиру АДРЕСА_1  було зареєстроване                           за Територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради, форма власності - комунальна, що підтверджується інформаційною довідкою                                                     з Державного реєстру речових прав на нерухому майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 серпня 2020 року № 221007234 (том 1, а. с. 11-14).
 
Відповідно до акту від 29 липня 2020 року, складеного головним інженером Житлово-експлуатаційної дільниці № 303 Комунального підприємства «Керуюча компанія» Деснянського району м. Києва ОСОБА_11, заступником начальника Житлово-експлуатаційної дільниці № 303 Комунального підприємства «Керуюча компанія» ОСОБА_12, майстрами технічних дільниць № 3, № 4 ОСОБА_13, ОСОБА_14, було проведено обстеження квартири АДРЕСА_1 , за результатами якого встановлено, що у вказаній квартирі проживають: ОСОБА_1 (власник), яка зареєстрована у квартирі, а також без реєстрації проживають ОСОБА_2 (син) та ОСОБА_3 (онука) (том 1, а. с. 37).
 
Згідно з витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 07 вересня 2020 року ОСОБА_1 ,                       1949 року народження, зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 02 травня 2018 року (том1, а. с. 17).
 
Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 09 вересня              2020 року місце проживання ОСОБА_2 , 1974 року народження, у період                                      з 08 липня 2014 року до 02 липня 2018 року було зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 (том 1, а. с. 45).
 
У висновку Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації від 21 січня 2021 року щодо розв`язання спору про виселення встановлено, що батьками малолітньої ОСОБА_3 , 2009 року народження, є ОСОБА_10 та ОСОБА_2 , які офіційно в шлюбі не перебувають. Малолітня ОСОБА_3 з моменту народження державної реєстрації не мала, станом на 25 вересня 2020 року                                     у м. Києві зареєстрованою не значиться. Мати малолітньої ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1                   (том 1, а. с. 81-82).
 
2. Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій                   статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пунктів 1, 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом       Ангеліним І. І., задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                    з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним                           і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Постанова апеляційного суду ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право                             у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити                                у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу                   (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
 
Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
 
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
 
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
При вирішенні справ суди відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України                           «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ повинні застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права.
 
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного              і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві                                в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.
 
Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року).
 
Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави                                 у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.
 
У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.
У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява № 30856/03) зазначено, що згідно  з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (див., серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти росії» (Prokopovich v. Russia), заява               № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги).
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).
 
Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01,                     пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», зазначене вище, пункт 60). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). 
 
Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Беєлер проти Італії»                  (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110).
 
Конвенція у статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять                         у собі майнову цінність. 
 
ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься                            в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.
 
У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме:              а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою  статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.
 
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним                            у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.
 
Ураховуючи викладене, а також виходячи із принципу верховенства права, суди повинні у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним                               у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
 
У статті 18 ЖК України визначено, що управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником.
 
Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. 
 
У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої                                            статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Встановивши, що  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , не мають правових підстав для зайняття спірної квартири, оскільки право власностіОСОБА_1 на спірну квартиру припинилося внаслідок витребування первинним її власником в порядку статті 388 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачі на підставі частини третьої статті 116 ЖК України підлягають виселенню з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.
 
При цьому апеляційний суд урахував преюдиційні судові рішення у справі                                     № 754/14094/17, в якій було встановлено, що  ОСОБА_1 , яка є добросовісним набувачем, не позбавлена можливості відновити свої права на підставі                                 статті 661 ЦК України шляхом пред`явлення майнових вимог до продавця спірної квартири.
 
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові                              від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) (пункти 193, 210, 211).
 
Суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що виселення відповідачів зі спірної квартири є додатковим способом захисту позивачем права комунальної власності на квартиру, його застосування є необхідним для забезпечення реального захисту порушених прав, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з володіння відповідача без його виселення у примусовому порядку не забезпечить повного захисту права власності територіальної громади м. Києва.
 
Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції.
 
Ураховуючи, що право власності ОСОБА_1 на квартиру  АДРЕСА_1 фактично припинено 13 березня 2020 року, оскільки право власності на спірну квартиру було зареєстроване за Територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради, відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 всупереч волі власника та без будь-яких правових підстав займають спірне житло.
 
Доводи касаційної скарги щодо неможливості виселення неповнолітньої                         ОСОБА_3 колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
 
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»                  діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
 
Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
 
Тлумачення цієї норми права приводить до висновку, що право члена сім'ї власника житла на користування ним є похідними від права власності на це житло його власника. Із припиненням права власності особи на житло (квартиру, житловий будинок) у будь-який спосіб (відчуження, витребування майна від добросовісного чи недобросовісного набувача в порядку статті 388 ЦК України тощо) члени сім`ї власника, в тому числі і малолітні та/або неповнолітні діти, втрачають право користування цим житлом.
 
Оскільки право власності  ОСОБА_1 на спірну квартиру припинилось внаслідок витребування первинним її власником в порядку статті 388 ЦК України, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що неповнолітня ОСОБА_3 втратила право користування цим житлом, а тому підлягає виселенню. При цьому  ОСОБА_1 , право власності якої було припинене у зв`язку із витребуванням у неї спірної квартири, не є законним представником неповнолітньої ОСОБА_3 .
 
Колегія суддів Верховного Суду відхиляє посилання заявника на рішення ЄСПЛ                    у справі «Olkhovskiy v. russia» від 09 липня 2019 року в контексті порушення гарантій, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини                   і основоположних свобод щодо відповідності витребування майна у його добросовісного набувача, оскільки спір про витребування квартири від добросовісного набувача ОСОБА_1 вже було вирішено в рамках цивільної справи № 754/14094/17 та постановою Верховного Суду від 22 січня 2020 року встановлено дотримання критерію пропорційності втручання у право власності набувача майна.
 
При цьому колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, який скасовуючи рішення районного суду й задовольняючи первісний позов, дав оцінку змісту «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право власності, а саме: 1) законність вручання; 2) легітимної мети; 3) справедливої рівноваги між інтересами захисту права власності та загальними інтересами (у тому числі, дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою та уникнення надмірного тягаря для добросовісного набувача). 
 
У цій постанові Верховний Суд також дав оцінку доводам касаційної скарги у цій частині і зазначає, що принцип пропорційності не порушено. Так, 1) можливість втручання у право кінцевого набувача майна, яке вибуло з володіння власника без відповідної правової підстави, чи не з його волі прямо передбачене ЦК України (статті 387, 388); 2) закон безпосередньо врегулював, що добросовісний набувач не набуває право власності на відчужене йому майно, яке вибуло із володіння власника поза його волею; 3) майнове право добросовісного набувача захищено передбаченим статтею 661 ЦК України механізмом відшкодування завданих йому збитків у зв`язку з витребуванням у нього за рішенням суду майна (товару), тоді як законний володілець позбавлений можливості захистити своє майнове право у інший спосіб, ніж витребування належного йому майна. 
 
Цим самим Верховний Суд виконав вимогу статті 6 Конвенції щодо вмотивованості судового рішення.
 
Посилання касаційної скарги заявника на застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 28 листопада              2018 року у справі № 592/152/17 (провадження № 61-17115св18) та від 22 січня                 2020 року у справі № 754/14094/17 (провадження № 61-5800св19),                                                     є безпідставними, оскільки висновки у цих справах та у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки апеляційним судом належно досліджено всі зібрані у справі докази та надано їм правильну правову оцінку, отже, спір вирішено                                    з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
 
Оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають,                 то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - без змін.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає без задоволення касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено                        з додержанням вимог матеріального і процесуального права.
 
Згідно із частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції                               у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені              у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка подана її представником - адвокатом Ангеліним Іваном Ігоровичем,залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 рокуу частині вирішення позову Деснянської районної в м. Києві державної адміністраціїзалишити без змін.
 
Поновити виконання постанови Київського апеляційного суду від 13 березня                 2024 року
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий     Судді:	Д. Д. Луспеник     І. Ю. Гулейков     Б. І. Гулько     Г. В. Коломієць     Р. А. Лідовець