ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 січня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 748/1741/24
Головуючий у першій інстанції – Олещенко В. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/82/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді: Скрипки А.А.    
суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.
секретар: Мальцева І.В. 

сторони: 
позивач: ОСОБА_1 
відповідач: ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області у складі судді Олещенко В.І. від 23 липня 2024 року, місце ухвалення рішення м. Чернігів, дата складання повного тексту рішення 24 липня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, 

                        В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами спору було побудовано житловий будинок із надвірними будівлями у АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Іванівської сільської ради №41 від 17.06.1993 року, було відведено земельну ділянку під будівництво житлового будинку з надвірними будівлями, та рішенням Чернігівської районної державної адміністрації №236 від 12.07.1993 року було дозволено будівництво житлового будинку. Позивач зазначала, що 22.12.1995 року, після завершення будівництва, було складено акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - житлового будинку по АДРЕСА_1 . 25.01.2010 року Чернігівським районним БТІ було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок із надвірними будівлями. 02.08.2010 року Іванівська сільська рада видала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке було зареєстровано у КП ”Чернігівське районне БТІ” 02.08.2010 року. За доводами позивача, 21.06.2013 року, за взаємною згодою із відповідачем, вона подарувала 1/2 частку у праві власності на вказаний житловий будинок із надвірними будівлями сину сторін спору - ОСОБА_3 , при цьому, спільно домовилися, що вказаний об`єкт нерухомого майна, житловий будинок по АДРЕСА_1 , буде залишатися спільним майном, оскільки будувався подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Правочин щодо дарування було посвідчено 21.06.2013 року приватним нотаріусом Скрипкою О.О., документ про згоду ОСОБА_2 на укладення даного правочину було викладено у письмовій формі, нотаріально засвідчено, в тексті даного документа відповідач стверджує, що об`єкт нерухомого майна, житловий будинок по АДРЕСА_2 частка у праві власності на який відчужувалась, був придбаний сторонами у період перебування у шлюбі, та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. За доводами позивача, рішенням Чернігівського районного суду шлюб між нею та відповідачем розірвано у 2001 році. Позивач стверджує, що на той час сторони вели кожен окремо свою фінансову складову життя, при цьому, позивач ОСОБА_1 утримувала будинок, у 2010 році замінила вікна на пластикові (придбала їх у ФОП ОСОБА_4 ), повністю оплатила вартість ремонту ванної кімнати та купила устаткування, і все це виконував житель ОСОБА_5 , ремонт у інших кімнатах виконувала ОСОБА_6 , позивач сплатила своїми коштами вартість ремонту, придбала меблі, побутову техніку, утримувала за власні кошти сина. Позивач зазначає, що вона фактично будинок утримувала до 2012 року. Після розірвання шлюбу із відповідачем реальний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, сторони не здійснювали. Приблизно у лютому 2024 року позивач дізналася про те, що ОСОБА_2 у їх спільний будинок запросив на проживання співмешканку. ОСОБА_1 запропонувала відповідачу укласти правочин щодо купівлі належних їй та сину ОСОБА_3 прав на нерухоме майно. За доводами позивача, доступу до будинку не має ні вона, ні син. Позивач стверджує, що на даний час майном, яке є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки нажите за час перебування у зареєстрованому шлюбі, є 1/2 частка житлового будинку із надвірними будівлями та 1/2 частка земельної ділянки, і визначення розміру належної ОСОБА_1 частки у спільному майні подружжя є необхідним для подальшої реалізації гарантованого їй законом права на розпорядження цією часткою у праві власності на власний розсуд (подарувати сину). За даних обставин, позивач просила: визнати спільним майном подружжя 1/2 частку у праві власності на побудований житловий будинок з надвірними будівлями у АДРЕСА_1 , та 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер №7425582800:01:000:0872; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку спільного майна подружжя, яким є 1/2 частка у праві власності на побудований житловий будинок із надвірними будівлями у АДРЕСА_1 та на 1/2 частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,25 га, кадастровий номер №7425582800:01:000:0872. Також позивач ставила питання про розподіл судових витрат порівну на неї та відповідача.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23.07.2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, нажитому під час перебування у шлюбі.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.07.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого нею позову в повному обсязі. Доводи апеляційної скарги вказують, що оскаржуване рішення суду першої інстанції від 23.07.2024 року є необґрунтованим та таким, що порушує права позивача. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не мав правових підстав приймати до уваги аргументи відповідача, викладені у письмових поясненнях, які були надані ним після закриття підготовчого провадження у цивільній справі. Апелянт вказує, що при постановленні оскаржуваного рішення від 23.07.2024 року, судом першої інстанції не враховано факту нажиття спірного спільного майна у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Факт придбання у власність, нажиття (будівництва) спірного житлового будинку був підтверджений позивачем актом прийому в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку, датованим 22.12.1995 року. За доводами апелянта, посилання суду першої інстанції на ту обставину, що реєстрація права власності на спірний житловий будинок була здійснена власниками у 2010 чи у 2013 році, не є підтвердженням того факту, що відносно об`єкта речового права - житлового будинку, було змінено правовий режим майна подружжя із спільної сумісної власності подружжя на особисту приватну власність кожного із подружжя. Апелянт вказує, що із викладених у рішенні суду першої інстанції від 23.07.204 року не зрозуміло, яким чином був змінений правовий режим спільного майна, нажитого (збудованого) у період перебування у зареєстрованому шлюбі сторін даного спору. За доводами апелянта, відповідач не надав будь-якого спростування щодо зміни правового режиму майна, та не спростував презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуто в період шлюбу.          

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Кулініч К.В. просила залишити без змін обгрунтоване рішення суду першої інстанції від 23.07.2024 року, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 , у зв`язку із її безпідставністю, залишити без задоволення. 
  
В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи, не з`явились. Згідно приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони даного спору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 21.09.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 18.09.2002 року (а.с.9, 10).

Відповідно до копії витягу з Розпорядження представника Президента України №236 від 12.07.1993 року ”Про дозвіл будівництва /перебудову/індивідуального житлового/садового/ будинку ОСОБА_2 ’’, відведено ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га під будівництво житлового/садового/ будинку та господарських приміщень в с.Іванівка, та дозволено ОСОБА_2 будівництво/перебудову/ житлового/садового/ будинку в с.Іванівка, відповідно до погодженого проекту районним архітектором (а.с.11).

Як вбачається із копії акту прийому та експлуатації закінченого будівництва житлових будинків та господарських будівель індивідуального забудовника від 22.12.1995 року, комісія постановила: забудову садиби ОСОБА_2 , яка знаходиться в АДРЕСА_1 вважати прийнятою в експлуатацію з оцінкою задовільно (а.с.12).

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.08.2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.08.2010 року, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належав по 1/2 частці ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.13, 62).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 5204860, дата формування: 21.06.2013 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували 21.06.2013 року у Державному реєстрі право приватної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/2 частці за кожним. Вид спільної власності: спільна часткова (а.с. 63-64).

Як вбачається із довідки приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Скрипки О.О. від 11.04.2024 року та копії договору дарування від 21.06.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за № 1201, ОСОБА_1 безоплатно передала належну їй 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_3 . Правочин вчинено зі згоди ОСОБА_2 , підпис засвідчено 21.06.2013 року за реєстровим №1200 (а.с.14-15, 16,17).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №373798463 від 11.04.2024 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка кадастровий номер 7425582800:01:000:0872, площею 0,25 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці належать ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, кадастровий номер №7425582800:01:000:0872, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, належить на праві спільної часткової власності відповідачу ОСОБА_2 та його сину ОСОБА_3 , зазначено підставу виникнення права власності: рішення другої сесії сьомого скликання Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 20.01.2016 року (а.с. 18,19-20).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.07.2024 року, відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову, суд першої інстанції, із врахуванням норм чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини, в тому числі, і положень статей: 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, статей: 355, 356 368, 372 ЦК України, встановив, що житловий будинок із надвірними будівлями у АДРЕСА_1 , побудовано сторонами даного спору під час зареєстрованого шлюбу, та право власності на будинок сторонами спору оформлено після розірвання шлюбу 02.08.2010 року, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Судом першої інстанції зазначено, що при оформленні будинку, сторони спору, як його співвласники, визначилися із частками спільно нажитого майна - по 1/2 частці, і житловий будинок оформлено сторонами спору на праві спільної часткової власності. При цьому, позивач своєю часткою даного будинку розпорядилася, подарувавши її своєму сину. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання майна, а саме, частини будинку та земельної ділянки, спільним майном подружжя та про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, нажитому під час перебування у шлюбі. При цьому, суд першої інстанції констатував, що перебування будинку у спільній частковій власності сторін виключає можливість визнання цього ж будинку спільною сумісною власністю. Судом першої інстанції не вирішувалось питання щодо строку позовної давності, оскільки позов не підлягає задоволенню по суті.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що висновок оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.07.2024 року про відмову у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, не узгоджується із фактичними обставинами справи та нормами права, які регулюють спірні правовідносини, не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції від 23.07.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.  

В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції не мав правових підстав приймати до уваги аргументи відповідача, викладені у письмових поясненнях, які були надані ним після закриття підготовчого провадження у цивільній справі. 

Вказані доводи апеляційної скарги не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.07.2024 року, оскільки як вбачається із письмових пояснень, наданих відповідачем ОСОБА_2 суду першої інстанції, в яких відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , вони подані стороною відповідача в порядку приписів статті 43 ЦПК України, яка регламентує права та обов`язки учасників справи. 

В доводах апеляційної скарги апелянт ОСОБА_1 вказує, що при постановленні оскаржуваного рішення від 23.07.2024 року, судом першої інстанції не враховано факту нажиття спірного спільного майна у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Факт придбання у власність, нажиття (будівництва) спірного житлового будинку був підтверджений позивачем актом прийому в експлуатацію закінченого будівництвом житлового будинку, датованим 22.12.1995 року. За доводами апелянта, посилання суду першої інстанції на ту обставину, що реєстрація права власності на спірний житловий будинок була здійснена власниками у 2010 чи у 2013 році, не є підтвердженням того факту, що відносно об`єкта речового права - житлового будинку, було змінено правовий режим майна подружжя із спільної сумісної власності подружжя на особисту приватну власність кожного із подружжя. Апелянт вказує, що із викладених у рішенні суду першої інстанції від 23.07.204 року не зрозуміло, яким чином був змінений правовий режим спільного майна, нажитого (збудованого) у період перебування у зареєстрованому шлюбі сторін даного спору. За доводами апелянта, відповідач не надав будь-якого спростування щодо зміни правового режиму майна, та не спростував презумпцію спільного права власності подружжя на майно, яке набуто в період шлюбу.          

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно із приписами ч.1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до положень частини першої статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 Сімейного кодексу України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того із подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 Сімейного кодексу України).

У статті 65 Сімейного кодексу України передбачено, зокрема, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Отже, до складу майна, що підлягає поділу, включається спільне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, у тому числі, яке знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин апеляційний суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.02.2020 року у справі № 725/1776/18, провадження № 61-7911св19, зазначено наступне: ” … За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 ”Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя”, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.’’

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони даного спору ОСОБА_1 та ОСОБА_2 із 21.09.1991 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 18.09.2002 року (а.с.9, 10).

Відповідно до копії витягу з Розпорядження представника Президента України №236 від 12.07.1993 року ”Про дозвіл будівництва /перебудову/індивідуального житлового/садового/ будинку ОСОБА_2 ’’, відведено ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,15 га під будівництво житлового/садового/ будинку та господарських приміщень в с.Іванівка, та дозволено ОСОБА_2 будівництво/перебудову/ житлового/садового/ будинку в с.Іванівка, відповідно до погодженого проекту районним архітектором (а.с.11).

Як вбачається із копії акту прийому та експлуатації закінченого будівництва житлових будинків та господарських будівель індивідуального забудовника від 22.12.1995 року, комісія постановила: забудову садиби ОСОБА_2 , яка знаходиться в АДРЕСА_1 вважати прийнятою в експлуатацію з оцінкою задовільно (а.с.12).

Звертаючись у квітні 2024 року до суду із даним позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності на частку у спільному майні подружжя, в обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказувала, що у період перебування у зареєстрованому шлюбі сторонами спору було побудовано житловий будинок із надвірними будівлями у АДРЕСА_1 . Рішенням виконавчого комітету Іванівської сільської ради №41 від 17.06.1993 року, було відведено земельну ділянку під будівництво житлового будинку з надвірними будівлями, та рішенням Чернігівської районної державної адміністрації №236 від 12.07.1993 року було дозволено будівництво житлового будинку. Позивач зазначала, що 22.12.1995 року, після завершення будівництва, було складено акт про приймання в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта - житлового будинку по АДРЕСА_1 . 25.01.2010 року Чернігівським районним БТІ було виготовлено технічний паспорт на житловий будинок із надвірними будівлями. 02.08.2010 року Іванівська сільська рада видала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яке було зареєстровано у КП ”Чернігівське районне БТІ” 02.08.2010 року. За доводами позивача, 21.06.2013 року, за взаємною згодою із відповідачем, вона подарувала 1/2 частку у праві власності на вказаний житловий будинок із надвірними будівлями сину сторін спору - ОСОБА_3 , при цьому, спільно домовилися, що вказаний об`єкт нерухомого майна, житловий будинок по АДРЕСА_1 , буде залишатися спільним майном, оскільки будувався подружжям у період перебування у зареєстрованому шлюбі. Правочин щодо дарування було посвідчено 21.06.2013 року приватним нотаріусом Скрипкою О.О., документ про згоду ОСОБА_2 на укладення даного правочину було викладено у письмовій формі, нотаріально засвідчено, в тексті даного документа відповідач стверджує, що об`єкт нерухомого майна, житловий будинок по АДРЕСА_2 частка у праві власності на який відчужувалась, був придбаний сторонами у період перебування у шлюбі, та належить їм на праві спільної сумісної власності подружжя. За доводами позивача, рішенням Чернігівського районного суду шлюб між нею та відповідачем розірвано у 2001 році. Позивач стверджує, що на той час сторони вели кожен окремо свою фінансову складову життя, при цьому, позивач ОСОБА_1 утримувала будинок, у 2010 році замінила вікна на пластикові (придбала їх у ФОП ОСОБА_4 ), повністю оплатила вартість ремонту ванної кімнати та купила устаткування, і все це виконував житель ОСОБА_5 , ремонт у інших кімнатах виконувала ОСОБА_6 , позивач сплатила своїми коштами вартість ремонту, придбала меблі, побутову техніку, утримувала за власні кошти сина. Позивач зазначає, що вона фактично будинок утримувала до 2012 року. Після розірвання шлюбу із відповідачем реальний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, сторони не здійснювали. Приблизно у лютому 2024 року позивач дізналася про те, що ОСОБА_2 у їх спільний будинок запросив на проживання співмешканку. ОСОБА_1 запропонувала відповідачу укласти правочин щодо купівлі належних їй та сину ОСОБА_3 прав на нерухоме майно. За доводами позивача, доступу до будинку не має ні вона, ні син. Позивач стверджує, що на даний час майном, яке є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, оскільки нажите за час перебування у зареєстрованому шлюбі, є 1/2 частка житлового будинку із надвірними будівлями та 1/2 частка земельної ділянки, і визначення розміру належної ОСОБА_1 частки у спільному майні подружжя є необхідним для подальшої реалізації гарантованого їй законом права на розпорядження цією часткою у праві власності на власний розсуд (подарувати сину).

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 02.08.2010 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 02.08.2010 року, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , на праві приватної власності належав по 1/2 частці ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.13, 62).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 5204860, дата формування: 21.06.2013 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстрували 21.06.2013 року у Державному реєстрі право приватної власності на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , по 1/2 частці за кожним. Вид спільної власності: спільна часткова (а.с. 63-64).

Приписами частини 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

В ході розгляду даної справи судом встановлено, що колишнє подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , здійснюючи державну реєстрацію речових прав на спільно нажите нерухоме майно, а саме, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , визначилися із частками спільно нажитого майна - по 1/2 частці кожному, оформивши спірний житловий будинок на праві спільної часткової власності.

У подальшому, своєю 1/2 часткою спірного будинку позивач ОСОБА_1 розпорядилася, подарувавши її своєму сину ОСОБА_3 , що підтверджується нотаріально посвідченим договором дарування від 21.06.2013 року (а.с.14-15).

Як вбачається із довідки приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Скрипки О.О. від 11.04.2024 року та копії договору дарування від 21.06.2013 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстрованого в реєстрі за № 1201, ОСОБА_1 безоплатно передала належну їй 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у власність ОСОБА_3 . Правочин вчинено зі згоди ОСОБА_2 , підпис засвідчено 21.06.2013 року за реєстровим №1200 (а.с.16,17).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №373798463 від 11.04.2024 року, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка кадастровий номер 7425582800:01:000:0872, площею 0,25 га, надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на праві спільної часткової власності, по 1/2 частці належать ОСОБА_3 та ОСОБА_2 . Земельна ділянка, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,25 га, кадастровий номер №7425582800:01:000:0872, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, належить на праві спільної часткової власності відповідачу ОСОБА_2 та його сину ОСОБА_3 , зазначено підставу виникнення права власності: рішення другої сесії сьомого скликання Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 20.01.2016 року (а.с. 18,19-20).

У контексті приписів вказаних вище чинних норм права, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних, документально підтверджених обставин справи, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновку оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.07.2024 року про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільним майном подружжя та про визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. Відмовляючи у задоволенні вимог заявленого ОСОБА_1 до ОСОБА_2 позову, суд першої інстанції, із врахуванням норм чинного законодавства, які регламентують спірні правовідносини, в тому числі, і положень статей: 60, 69, 70 Сімейного кодексу України, статей: 355, 356 368, 372 ЦК України, встановив, що житловий будинок із надвірними будівлями у АДРЕСА_1 було побудовано сторонами даного спору під час зареєстрованого шлюбу, та право власності на будинок сторонами було оформлено після розірвання шлюбу 02.08.2010 року, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно. При оформленні, як співвласники будинку, сторони даного спору визначилися із частками спільно нажитого майна - по 1/2 частці кожному, і спірний житловий будинок було оформлено сторонами на праві спільної часткової власності. При цьому, своєю часткою будинку позивач розпорядилася, подарувавши її сину ОСОБА_3 . Судом першої інстанції констатовано, що перебування будинку у спільній частковій власності сторін виключає можливість визнання цього ж будинку спільною сумісною власністю. Судом першої інстанції не вирішувалось питання щодо строку позовної давності, оскільки позов не підлягає задоволенню по суті заявлених вимог. 

Враховуючи вищенаведене, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції від 23.07.2024 року, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих фактичних обставин, на які сторони спору посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені судом в ході розгляду справи.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,
                      
                      П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 23 липня 2024 року, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий:                                           Судді: