Справа № 161/8523/23 	Головуючий у 1 інстанції: Пушкарчук В. П. 	
Провадження № 22-ц/802/133/25  	  Доповідач: Карпук  А. К.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
13 січня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Карпук А.К.
суддів – Бовчалюк З.А., Матвійчук Л. В.
секретар Власюк О. С.,
з участю: прокурора Романішиної Т. Л.,
представника позивача ОСОБА_1 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом заступника керівника Луцької окружної прокуратури, який поданий в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області до ОСОБА_2 про стягнення шкоди в порядку регресу, за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2023 року,- 
В С Т А Н О В И В :
В травні 2023 року заступник керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі уповноваженого органу здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної шкоди в порядку регресу в розмірі 30030 грн, а також судові витрати по справі.
Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_2 , перебуваючи на посаді начальника ГУ Держгеокадастру у Волинській обл., 01.06.2022 видав наказ № 136-к «Про звільнення ОСОБА_3 ». 
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 22.09.2022 у справі № 140/4649/22 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Держгеокадастру у Волинській області від 01.06.2022 № 136-к «Про звільнення ОСОБА_3 », поновлено останню на посаді державного кадастрового реєстратора відділу № 1 управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Волинській області з 02.06.2022 та стягнуто з Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 30 030 грн з наступним відрахуванням податків і зборів.
Рішення в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць в розмірі 9 555 гривень допущено до негайного виконання.
Згідно з інформацією ГУ Держгеокадастру у Волинській області № 10-3-0.6-463/2-23 від 09.02.2023 на виконання вищевказаного рішення суду, згідно платіжних доручень № 976 від 03.11.2022, № 977 від 03.11.2022, № 978 від 03.11.2022 та № 979 від 03.11.2022 ГУ Держгеокадастру у Волинській області ОСОБА_3 повністю виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 30 030 гривень.
Оскільки звільнення ОСОБА_3 здійснено з порушенням закону, на начальника ГУ Держгеокадастру у Волинській області ОСОБА_2 , як на службову особу, за наказом якої проведено звільнення, покладається обов`язок відшкодувати шкоду, заподіяну Головному управлінню Держгеокадастру у Волинській області.
Витрачання з бюджету коштів на виплату ОСОБА_3 заробітної плати за час вимушеного прогулу порушує інтереси держави у сфері контролю за ефективним та цільовим використанням бюджетних коштів, а дотримання у цій сфері законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу відповідає функціям прокурора, який звернувся з даним позовом до суду, оскільки уповноважені органи не повідомили прокурора про те, що будуть самостійно вживати заходів щодо звернення до суду з відповідним позовом до ОСОБА_2 , що свідчить про їх бездіяльність, тому вказані обставини, відповідно до ст. 131-1 Конституції України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», свідчать про наявність у прокурора права та можливості представляти інтереси держави в суді, шляхом подачі відповідного позову.
Ураховуючи наведене, просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ГУ Держгеокадастру у Волинській області матеріальну шкоду в порядку регресу в розмірі 30030 грн. та на користь Волинської обласної прокуратури сплачений судовий збір.
Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2023 року позов заступника керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру, Головного управління Держгеокадастру у Волинській області задоволено.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь ГУ Держгеокадастру у Волинській області майнову шкоду в порядку регресу в розмірі 30 030,00 грн.
Стягнено з ОСОБА_2 на користь Волинської обласної прокуратури судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та постановити нове про відмову в позові. Вважає рішення суду необґрунтованим. 
У відзиві на апеляційну скаргу перший заступник керівника Луцької окружної прокуратури вказує на безпідставність доводів відповідача і просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Головне управління Держгеокадастру у Волинській області у відзиві на апеляційну скаргу просить її залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 18 січня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2023 року скасовано.
Позов заступника керівника Луцької окружної прокуратури залишено без розгляду.
Постановою Верховного Суду від 20 листопада 2024 року касаційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури задоволено. 
Ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 січня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення з таких підстав.
З матеріалів справи вбачається, що наказом начальника ГУ Держгеокадастру у Волинській області Боярчука В. А. від 01 червня 2022 року №136-к звільнено ОСОБА_3 з посади державного кадастрового реєстратора відділу № 1 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Волинській області у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників ГУ Держгеокадастру у Волинській області відповідно до пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу».
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2022 року у справі № 140/4649/22 позов ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задоволено.
Постановлено визнати протиправним та скасувати наказ ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 01 червня 2022 року № 136-к «Про звільнення ОСОБА_3 ».
Поновити ОСОБА_3 на посаді державного кадастрового реєстратора відділу № 1 управління надання адміністративних послуг ГУ Держгеокадастру у Волинській області з 02 червня 2022 року.
Стягнути з ГУ Держгеокадастру у Волинській області на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 30 030,00 грн з наступним відрахуванням податків і зборів.
Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі та стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 9 555,00 грн з відрахуванням податків і зборів допущено до негайного виконання.
Згідно з платіжними дорученнями від 03 листопада 2022 року № 976, № 977, № 978, ГУ Держгеокадастру у Волинській області сплатило ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 30 030,00 грн.
Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа є винною в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу.
У ст. 237 КЗпП України передбачено, що суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов`язок покладається, якщо звільнення чи переведення відбулося з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 33 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ч. 1 ст. 134 та нової редакції ст. 237 КЗпП України (з 11 квітня 1992 року), настає повна матеріальна відповідальність винних в цьому службових осіб і обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше.
Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 02 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі; відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову.
Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2021 року у справі № 332/832/18.
Зважаючи на те, що у зв`язку з поновленням ОСОБА_3 на роботі за рішенням суду і сплатою Головним управлінням Держгеокадастру у Волинській області на її користь 30030 грн. за час вимушеного прогулу, Головному управлінню Держгеокадастру у Волинській області завдано матеріальної шкоди з вини відповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що він як службова з вини якої завдано шкоди, несе повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству у зв`язку з оплатою незаконно звільненому працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для представництва прокурором інтересів держави в даній справі апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
У судовому процесі держава бере участь у справі як сторона через її відповідний орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18, (провадження № 14-36цс19)).
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України визначено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Таким законом є Закон України «Про прокуратуру».
З метою, щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставою для звернення прокурора до суду.
Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
Частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» закріплено, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках:1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду у розумний строк.
Прокурор, звертаючись до суду, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу відповідно до положення частини четвертої статті 56 ЦПК України.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду: від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19), на яку заявник посилається у касаційній скарзі, та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20 (провадження № 12-20гс21).
Виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».
Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.
«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.
У позовній заяві заступник керівника Волинської обласної прокуратури, обґрунтовуючи наявність правових підстав для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі відповідних органів зазначав, що такими органами є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру, ГУ Держгеокадастру у Волинській області.
Відповідно пункту 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15 (далі – Положення № 15), Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру.
Держгеокадастр з метою організації своєї діяльності організовує планово-фінансову роботу в апараті Держгеокадастру, його територіальних органах, на підприємствах, в установах та організаціях, що належать до сфери його управління, здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів, забезпечує організацію та вдосконалення бухгалтерського обліку в установленому законодавством порядку (підпункт 3 пункту 5 Положення № 15).
Згідно з пунктом 16 Положення № 15 Держгеокадастр є юридичною особою публічного права, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням, власні бланки, рахунки в органах Казначейства.
Держгеокадастр здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 8 Положення № 15).
Відповідно до пунктів 1, 2 Положення про ГУ Держгеокадастру у Волинській області, затвердженого наказом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 23 листопада 2021 року № 603 (далі – Положення № 603), Головне управління є територіальним органом Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру та їй підпорядковане. Голова обласної державної адміністрації координує діяльність Головного управління і сприяє у виконанні покладених на Головного управління завдань. Головне управління у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції України та законів України, актами Кабінету Міністрів України, іншими актами законодавства, дорученнями Прем`єр міністра України, наказами Міністерства аграрної політики та продовольства України, наказами Держгеокадасту, дорученнями Голови Держгеокадастру та його заступників, актами місцевої державної адміністрації та органів місцевого самоврядування, а також цим положенням.
Згідно з пунктом 15 Положення № 603 Головне управління утворюється у порядку, передбаченому статтею 21 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади».
Головне управління утримується за рахунок Державного бюджету України, а також є юридичною особою публічного права.
Аналізуючи наведене, необхідно дійти висновку, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру та ГУ Держгеокадастру у Волинській області є тими суб`єктами владних повноважень, до компетенції яких віднесені повноваження здійснювати захист інтересів держави у спірних правовідносинах, а саме щодо контролю за ефективним та цільовим використанням коштів із державного бюджету.
У січні 2023 року Луцька окружна прокуратура повідомила ГУ Держгеокадастру у Волинській області про наявність правових підстав для звернення до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів у порядку регресу. Просила надати відомості про те, чи вживались ГУ Держгеокадастру у Волинській області відповідні заходи.
Листом від 09 лютого 2023 року № 10-3-0.6-463/2-23 ГУ Держгеокадастру у Волинській області повідомило, що не заперечує щодо пред`явлення Луцькою окружною прокуратурою позову на захист держави в бюджетній сфері внаслідок незаконного звільнення ОСОБА_3 , оскільки заходи стосовно стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів у порядку регресу не вживалися у зв`язку з обмеженим фінансуванням щодо сплати судового збору.
У лютому 2023 року Луцька окружна прокуратура повідомила Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру про виконання рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2022 року у справі № 140/4649/22 щодо виплати ОСОБА_3 коштів у сумі 30 030,00 грн та роз`яснила положення КЗпП України стосовно органу, уповноваженого на звернення до суду з позовом про стягнення грошових коштів у порядку регресу. Просила надати відомості про те, чи вживалися Державною службою України з питань геодезії, картографії та кадастру відповідні заходи.
Листом від 21 лютого 2023 року № 10-28-0.172-1535/2-23 Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру повідомила, що не вбачає підстав для звернення до суду з позовом до ОСОБА_4 про відшкодування грошових коштів у порядку регресу, мотивуючи свою позицію тим, що ОСОБА_2 звільнено з посади начальника Головного управління Держгеокадастру у Волинській області за угодою сторін, у зв`язку з чим не вважають останнього ні службовою ні посадовою особою Головного управління Держгеокадастру у Волинській області. Саме такими обставинами Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру пояснила своє бачення відсутності підстав для звернення до суду. Водночас у цьому листі не висловлено заперечень щодо пред`явлення позову прокурором.
Тому аргументи апеляційної скарги про те, що цим листом Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру не підтримала позов прокурора суперечать фактичним обстаивнам справи.
Листом від 21 лютого 2023 року № 10-28-0.172-1535/2-23 підтверджується, що Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру станом на час подання позовної заяви прокурором уповноваженими органами не вжила заходів щодо звернення до суду з позовом, незважаючи на повідомлення прокуратурою про порушення інтересів держави у бюджетній сфері, тобто допустила бездіяльність, яка надає прокурору підстави для представництва інтересів держави шляхом звернення до суду з позовом за захистом інтересів держави відповідно до приписів частини четвертої статті 56 ЦПК України, частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру".
Ураховуючи викладене, доводи апеляційної скарги про те, що позивачі не уповноважували прокурора звернутися до суду з цим позовом не грунтуються на вимогах закону - положеннях частини четвертої статті 56 ЦПК України, частини третьої статті 23 Закону України "Про прокуратуру", якими визначено підстави для представництва інтересів держави в судів прокурором, і ці підстави доведені вказаним вище доказами. Підстави для звернення до суду прокурора в інтересах держави визначені законом, і у разі їх доведення, що і має місце у справі, яка розглядається судом, закон не передбачає необхідності надання прокурору державними органами окремих повноважень для представництва інтересів держави в суді. 
Доводи апеляційної скарги про недодержання судом першої інстанції вимог щодо всебічності, повноти та об`єктивності з`ясування обставин справи грунтуються на помилковому розумінні відповідачем норм процесуального права щодо тих обставин, які підлягають з`ясуванню та доказуванню у справі , у зв`язку з таким.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК).
Предметом позову у цій справі є вимога про відшкодування матеріальної шкоди, яка спричинена державі у зв`язку з виплатою з державного бюджету коштів незаконно звільненому працівнику у зв`язку із його поновленням на роботі на підставі рішення суду. На підставі належних і допустимих доказів - рішень суду, платіжних доручень про виплату коштів, судом першої інстанції зроблено правильний висновок про обгрунтованість та доведеність вимог прокурора. До предмета доказування у цій справі не відносяться ті питання, на які вказує заявник в апеляційній скарзі - зокрема, чому не було оскаржене рішення Волинського окружного адміністративного суду, чому рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02.09.2022 набрало законної сили 31.10.2022, хто з посадових осіб представляв інтереси Головного управління держгеокадастру, чи була допущена умисна недбалість посадових осіб, тому у суду першої інстанції не було підстав з`ясовувати ті обставини, які виходять за межі предмета спору.
Апеляційним судом перевірено доводи апеляційної скарги щодо відсутності рішення апеляційної інстанції у справі, та встановлено, що учасники справи не клопотали про долучення до матеріалів справи такого рішення. Колегія суддів на підставі відомостей Єдиогоу державного реєстру судових рішень встановила, що ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду апеляційна скарга Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2022 року у справі № 140/4649/22 повернута скаржнику у зв`язку з невиконанням ухвали цього суду про залишення апеляційної скарги без руху - несплатою судового збору.
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з ухваленим у справі рішенням та грунтуються на помилковому розумінні відповідачем тих обставин, які належить довести у цій справі, у зв`язку з чим колегією суддів відхиляються.
Згідно з положеннями статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, не містять посилання на правові підстави та на обставини справи, які можуть слугувати підставою для скасування оскарженого рішення, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц.
З матеріалів справи вбачається, що за подання касаційної скарги на ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 січня 2024 року Волинська обласна прокуратура сплатила судовий збір в розмірі 5368 гривень, відповідно до платіжного доручення №133 від 01 лютого 2024 року 
За результатами розгляду касаційної скарги Верховним Судом було ухвалено постанову від 20 листопада 2024 року, якою касаційну скаргу заступника керівника Волинської обласної прокуратури задоволено, ухвалу Волинського апеляційного суду від 18 січня 2024 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Апеляційний суд дійшов висновку про законність рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2023 року, яким позов заступника керівника Луцької окружної прокуратури задоволено, апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення, а тому понесені Волинською обласною прокуратурою судові витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги в розмірі 5368 гривень підлягають стягненню з ОСОБА_2 .
Керуючись статтями 268, 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, суд
ухвалив:
Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 18 жовтня 2023 року в даній справі залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1 ) на користь Волинської обласної прокуратури 5368 грн. судового збору, сплаченого за подання касаційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий

Судді