Справа № 344/17582/24 
Провадження № 33/4808/40/25 
Категорія ст.130 ч.1 КУпАП 
Головуючий у 1 інстанції Деркач Н. І. 
Суддя-доповідач Васильєв 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м. Івано-Франківськ
Суддя Івано-Франківського апеляційного суду Васильєв О.П., 
за участю особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисника адвоката Белей О.Б.,
розглянувши справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою особи, що притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2024 року, якою 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жительку АДРЕСА_1 , 
визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.130 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 1000 (одна тисяча) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 (сімнадцять тисяч) гривень з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік,- 
                                                    в с т а н о в и в :

Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2024 року ОСОБА_2 визнано винною за ч.1 ст. 130 КУпАП та накладено адміністративне стягнення - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17 000 гривень, з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік, а також стягнуто 605,60 грн. судового збору.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 вчинила правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП
Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 19 вересня 2024 року о 23 год. 23 хв. в м. Івано-Франківську, по вул. Довженка, 21А, водій керувала транспортним засобом марки «Mazda 323» д.н.з. НОМЕР_1 з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан сп`яніння водій відмовилася у встановленому законом порядку, чим порушила вимоги пункту 2.5 Правил дорожнього руху України, тим самим вчинила правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2024 року та прийняти нову постанову, якою закрити провадження у справі за відсутністю у її діях події і складу адміністративного правопорушення.
Вважає, що оскаржувана постанова винесена з грубим порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, а також не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому розгляду справи.
Стверджує, що фабула протоколу складеного відносно ОСОБА_3 суперечить вимогам законодавства України. 
Звертає увагу, що долучений до матеріалів справи відеозапис є фрагментарним. На ньому зафіксовано, що працівники поліції не озвучили марку, модифікацію технічного засобу за допомогою якого проводився огляд. Також, даними відеозаписами не зафіксовано ознаки алкогольного сп`яніння, які наведені у протоколі, а саме: обстановка, що не відповідає обстановці, тремтіння пальців. Окрім того, не зафіксовано момент передачі ОСОБА_2 направлення до медичного огляду. 
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3 вважає, що поліцейським має право скласти протокол про адміністративне правопорушення у разі, якщо водій отримав письмове направлення до медичного закладу і в ньому відмовився від проходження огляду. Згідно даних відеозапису цього не відбулося.
Зазначає, що у оскаржуваній постанові суд не надав оцінки тому, що зупинки автомобіля не було.
Вважає, що був порушений огляд на стан сп`яніння, тому що вона не відмовлялася від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки незгода водія на проведення огляду на стан сп`яніння не місці зупинки не утворює складу адміністративного правопорушення, проте є підставою доставити вказаного водія до медичного закладу для проведення відповідного огляду лікарем закладу охорони здоров`я.
Звертає увагу, що портативний відео реєстратор повинен бути закріпленим на форменому одязі працівника поліції, проте відеозаписом зафіксовано, що поліцейська навмисно його зняла та поставила на передню панель автомобіля.
До апеляційної скарги долучено копію свідоцтва про шлюб від 27.06.2024 року, згідно якого ОСОБА_3 змінила прізвище на ОСОБА_4 .
До початку судового засідання захисником ОСОБА_1 адвокатом Белей О.Б. були надані додаткові пояснення, згідно яких вона підтримує апеляційну скаргу ОСОБА_1 в повному обсязі, в свою чергу зазначає, що оскільки водієві не було запропоновано пройти огляд в медичному закладі шляхом вручення письмового направлення то підстави для притягнення водія до адміністративної відповідальності за ст. 130 КУпАП відсутні. Стверджує, що ОСОБА_1 не відмовлялася від проходження огляду та протокол про притягнення до адміністративної відповідальності складне безпідставно. Крім того, відмова від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння на місці зупинки за допомогою технічного засобу «Драгер» не утворює складу адміністративного правопорушення.
В судовому засіданні апеляційної інстанції особа, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 та її захисник адвокат Белей О.Б. підтримали вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просили скасувати постанову суду та закрити провадження у зв`язку з відсутністю в її діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Перевіривши матеріали справи про адміністративне правопорушення, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а постанову судді необхідно залишити без змін з наступних підстав. 
Згідно ст. 245 КУпАП завданням провадження у справах про адміністративне правопорушення є всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її у точній відповідності із законом.
Відповідно до вимог ст. 280 КУпАП, суддя при розгляді справи про адміністративне правопорушення  має з`ясувати, чи було вчинено правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що Європейський суд неодноразово вказував, що адміністративне правопорушення, санкція за вчинення якого у КУпАП передбачає адміністративний арешт, визнається кримінальним правопорушенням у розумінні Конвенції (справа  "Гурепка проти України"), а позбавлення прав на управління транспортним засобом також розглядається Європейським Судом кримінально-правовою санкцією, оскільки “право керувати автомобілем є дуже корисним в щоденному житті і для здійснення діяльності.
Визнання кримінально-правового змісту справи свідчить про те, що особа, яка притягається до відповідальності за вчинення такого правопорушення повинна користуватися основними гарантіями, які забезпечуються при обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, серед яких право знати, у вчиненні якого правопорушення його підозрюють або обвинувачують, бути чітко і своєчасно повідомленим про свої права та обов`язки, мати захисника, оскаржувати судові рішення в апеляційному та касаційному порядку та інші. 
Апеляційний суд також неодноразово звертав увагу на недосконалість  КУпАП, який було введено в дію Постановою Верховної Ради Української РСР №8074-10 від 07.12.1984 року та вказував на необхідність здійснення правосуддя, виходячи з загальних принципів здійснення судочинства, з метою забезпечення справедливої процедури і юридичної визначеності.
Крім того, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. («Пономарьов проти України») 
Так, під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції у повному обсязі були реалізовані права особи, яка притягається до адміністративної відповідальності щодо права скористуватись юридичною допомогою професійного захисника та були перевірені її доводи щодо невинуватості у вчиненні правопорушення, внаслідок чого було встановлено, що вони є безпідставними та повністю спростовуються сукупністю досліджених доказів.  
Апеляційний суд вважає, що допущені судом першої інстанції порушення процесуального закону не можуть бути безумовною підставою для скасування судового рішення та ухвалення іншого судового рішення аналогічного за своїм змістом. 
Апеляційний суд вважає, що підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції можуть бути тільки істотні порушення вимог процесуального законодавства, які  перешкодили суду правильно встановити фактичні обставини та надати вірну оцінку сукупності досліджених доказів та прийти до обґрунтованого висновку про доведеність вини у вчиненні правопорушення. 
Так, діючий КУпАП не містить визначення правових підстав для скасування судового рішення суду першої інстанції у зв`язку з чим при вирішанні цього питання необхідно виходити із загальних принципів здійснення судочинства. 
Апеляційний суд вважає, що судове рішення суду першої інстанції підлягає обов`язковому скасуванню у тому, випадку, коли за наявності підстав для закриття провадження  суд не закрив  провадження по справі, або коли рішення було ухвалено незаконним складом суду. 
Зокрема, підлягає обов`язковому скасуванню судове рішення у тому разі, коли вину обвинуваченого не доведено сукупністю належних та допустимих доказів по справі, коли відсутня подія правопорушення або коли в діях особи, яка притягається до відповідальності відсутній склад  відповідного правопорушення.
Так, враховуючи, що в своїх доводах ОСОБА_1 та адвокат Белей О.Б. посилається на те, що суд першої інстанції прийшов до безпідставного висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні правопорушення, суд апеляційної інстанції у вважав за необхідне у повному обсязі перевірити вищевказані доводи. 
Зокрема, в судовому засіданні ОСОБА_1 не заперечувала, що вона дійсно керувала транспортним засобом, коли у зв`язку відмовою гальм на автомобілі, вона не змогла вчасно зупинити транспортний засіб та зіткнулась з автомобілем, який рухався попереду. Стверджує, що  працівники поліції дійсно вбачали в неї наявність ознак алкогольного сп`яніння та запропонували  їй пройти огляд на стан сп`яніння на місці події за допомогою спеціального приладу Драгер. Вона погодилась пройти такий огляд, незважаючи на те, що була тверезою та взагалі не вживає алкогольні  напої. Вона неодноразово намагалась пройти огляд на стан сп`яніння за допомогою Драгера, однак працівники поліції почали на неї тиснути, кричати та запропонували пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі. Вона відмовилась від проходження огляду на стан сп`яніння, оскільки не мала для цього часу та повинна була повертатися додому де її чекала дитина, яка залишилась на самоті. Зазначає, що вона є переселенкою та працює на двох роботах, на даний час є вагітною і право керування транспортним засобом їй необхідно, оскільки вона постійно користується транспортним засобом. Звертає увагу на те, що на даний час її чоловік перебуває на військовій службі і вона саме забезпечує сім`ю.  
   Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Оцінка доказів, відповідно до ст. 252 КУпАП, відбувається за внутрішнім переконанням особи, що приймає рішення, та ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному досліджені всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом та правосвідомістю, а жодний доказ не має наперед встановленої сили.
Дослідивши у повному обсязі сукупність зібраних по справі доказів та оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, з врахуванням всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. Правильність вищевказаних висновків суду першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю доводиться зібраними та дослідженими судом доказами.
Так, відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №132851 від 20.09.2024 року, ОСОБА_3 звинувачується в тому, що  28.09.2024 року о 23 год. 23 хв., в м. Івано-Франківськ, вул. О.Довженка, 21А керувала т/з з ознаками алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці. Від проходження огляду на стан сп`яніння на місці зупинки та в медичному закладі в передбаченому законом порядку відмовилася, чим порушила п.2.5 ПДР України, за що передбачена відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП. (а.с. 1).
Протокол складений уповноваженою особою – поліцейським 2 взводу 1 роти 1 БУПП в Івано-Франківській області рядовим поліції Мочарської О.І., із заповненням всіх необхідних реквізитів, встановлених ст. 256 КУпАП, підписаний ним. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності від підпису відмовилася.
Виклад обставин в протоколі цілком відповідає вимогам Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України 07 листопада 2015 року № 1395.
ОСОБА_1 була присутня при складанні вказаного протоколу, була ознайомлена з його змістом, їй були роз`яснені права та обов`язки, передбачені ст.63 Конституції України та ст.268 КУпАП, повідомлена про те, що розгляд справи відбудеться в Івано-Франківському міському суді, про що свідчить відеозапис із нагрудної камери працівників поліції. 
Право відмовитись давати свідчення щодо себе, закріплене ст.63 Конституції України, є важливою гарантією захисту від незаконного тиску на особу з метою змусити її своїми показаннями створити підставу для притягнення її до відповідальності. Дотримання права не свідчити проти себе є складовою реалізації права особи на справедливий і публічний розгляд її справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, закріпленого у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
У графі протоколу, де передбачені пояснення особи, зазначено, що від пояснень відмовився, згідно ст. 63 Конституції України.
Проте заборона притягнення до відповідальності особи на підставі її відмови давати пояснення не свідчить про неможливість використання у доказуванні факту мовчання особи в ситуаціях, які чітко вимагають необхідність надання таких пояснень. 
Зокрема, відповідно до практики розгляду справ Європейським судом з прав людини право на мовчання та право не давати свідчення проти себе не є абсолютними правами «не можна сказати, що рішення обвинуваченого мовчати впродовж усього кримінального провадження обов`язково не повинно мати наслідків, коли суд, що розглядає справу, намагатиметься оцінити докази проти нього. Питання, чи порушують статтю 6 негативні висновки, зроблені з мовчання обвинуваченого, має вирішуватися у світлі всіх обставин справи» 
Право особи не давати пояснення не повинно перешкоджати «тому, щоб мовчання обвинуваченого в ситуаціях, які чітко вимагають його пояснення, бралося до уваги при оцінюванні переконливості доказів наведених обвинуваченням (справа «Джон Мюррей проти Сполученого Королівства»):
Апеляційний суд вважає, що гарантії щодо реалізації права не свідчити проти себе не позбавляють суд можливості враховувати відмову особи, яка обвинувачується у вчиненні адміністративного правопорушення від дачі показань, за умови доведеності її вини поза розумним сумнівом на підставі сукупності доказів, досліджених судом.
Зокрема, апеляційний суд звертає увагу на те, що у вказаному протоколі про адміністративне правопорушення ОСОБА_1 не висловила заперечення щодо керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння та не надала змістовних пояснень стосовно обставин, які зазначені у протоколі про адміністративне правопорушення та які вимагали від нього надати певні пояснення. 
Апеляційний суд враховує, що відповідно до ст. 254 КУпАП, у випадку виявлення адміністративного правопорушення, складається протокол про адміністративне правопорушення, який є основним процесуальним документом і єдиною підставою для розгляду справи про адміністративне правопорушення.
Протокол про адміністративне правопорушення є документом, що офіційно засвідчує факти неправомірних дій і розцінюється як основне джерело доказів. 
Відповідно до вимог ст. 256 КУпАП протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; при наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.
У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до протоколу, а також викласти мотиви свого відмовлення від його підписання.
При складенні протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюються його права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.
В своїх судових рішеннях Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував на те, що формулювання обвинувачення є важливою умовою справедливого та об`єктивного судового розгляду.
В рішенні у справі «Маттоціа проти Італії" Європейський Суд зазначив, що «обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення». Хоча ступінь "детальності" інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту. 
Апеляційний суд вважає, що обвинувачення висунуте ОСОБА_1 є конкретним, оскільки зі змісту протоколу про адміністративне правопорушення вбачається, що суть обвинувачення полягає в тому, що особа, яка притягається до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.130 КУпАП звинувачується у відмові від проходження в установленому законом порядку огляду на стан сп`яніння та порушенні вимог ст.2.5 Правил дорожнього руху України.
При цьому, даними відеозаписів підтверджено, що працівник поліції ознайомив ОСОБА_1 зі змістом протоколу та висунутим звинуваченням, з правами та обов`язками, які передбачені законом, повідомила про можливість надати пояснення щодо висунутого обвинувачення та ознайомитись з матеріалами справи. 
Згідно пояснень ОСОБА_3 , на світлофорі вона почала зупинятися, але відмовили гальма, коли вона вдарилася об кермо, то зрозуміла, що трапилась ДТП (а.с. 4).
До вказаного протоколу про адміністративне правопорушення додано направлення ОСОБА_3 , як водія транспортного засобу, на огляд з метою виявлення стану алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції в КНП «ПОКЦПЗ ІФ ОР», складене 19.09.2024 року о 23 год. 47 хв. (а.с. 6), у результаті огляду, проведеного поліцейським, виявлені ознаки сп`яніння: запах алкоголю з порожнини рота, поведінка, що не відповідає обстановці. Огляд не проводився.
       Апеляційний суд вважає безпідставними доводи про те, що вищевказане направлення не було вручено ОСОБА_1 , як водію транспортного засобу, оскільки направлення до медичного закладу за своїм правовим змістом є документом, який зобов`язує лікаря відповідного медичного закладу провести огляд на стан сп`яніння стосовно водія транспортного засобу, який безпосередньо доставлений до медичного закладу поліцейським.
Зокрема, відповідно до вимог ч. 3 ст. 266 КУпАП у разі незгоди водія на проведення огляду на стан алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або щодо перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують його увагу та швидкість реакції, поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів або в разі незгоди з його результатами огляд проводиться в закладах охорони здоров`я. 
Апеляційний суд приймає до уваги, саме працівник поліції повинен доставити водія транспортного засобу для проведення огляду на стан сп`яніння в найближчий заклад охорони здоров`я. 
Так, відповідно до вимог ст.266 КУпАП саме на працівника поліції покладається обов`язок своєчасно, не пізніше двох годин з моменту встановлення підстав для проведення огляду на стан сп`яніння, доставити водія транспортного засобу до медичного закладу, який має право провести  такий огляд у встановленому законом порядку. 
Зокрема, відповідно до п. 9 розділу ІІ Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства охорони здоров`я України 09.11.2015  № 1452/735, та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 р. за №1413/27858,  з метою забезпечення достовірності результатів огляду водіїв транспортних засобів, які мають бути оглянуті в закладах охорони здоров`я, поліцейський забезпечує доставку цих осіб до найближчого закладу охорони здоров`я не пізніше ніж протягом двох годин з моменту виявлення підстав для його проведення.
Законом не передбачено вручення направлення для проведення огляду на стан сп`яніння водію транспортного засобу, оскільки обов`язок доставити водія транспортного засобу до медичного закладу покладається на працівника поліції і саме він забезпечує своєчасне проведення такого огляду у медичному закладі. 
Крім того, апеляційний суд неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що не має істотного значення для вирішення питання про наявність складу правопорушення в діях водія транспортного засобу встановлення факту оформлення відповідного направлення до медичного закладу працівником поліції, оскільки  наявність або відсутність направлення до медичного закладу в матеріалах справи не впливають на правову оцінку дій водія транспортного засобу, який відмовився від проходження  огляду на стан сп`яніння на вимогу поліцейського. 
До матеріалів справи долучені: зобов`язання до протоколу про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №132851 щодо відсторонення ОСОБА_1 від керування транспортним засобом (а.с. 7), акту огляду та затримання транспортного засобу Мазда д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 8).
Відповідно до ст. 251 КУпАП доказами по справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку посадова особа встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Відповідно до статті 251 КУпАП відеофіксація є одним із доказів в справі про адміністративне правопорушення, тому з метою всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності, судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції.
Судом апеляційної інстанції були досліджені відеозаписи з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які долучені до протоколу про адміністративне правопорушення. 
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав відеозаписи належним та допустимим доказом, оскільки вони отримані у встановленому законом порядку та дозволяє повно і всебічно встановити обставини вчиненого адміністративного правопорушення.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказані відеозаписи було зроблено з нагрудних відеокамер (відеореєстраторів) інспекторів патрульної поліції, які приймали участь у складанні протоколу про адміністративне правопорушення.
Так, зафіксовані відеозаписом обставини, які були здійснені поліцейським за допомогою нагрудного відео реєстратора, безумовно стосуються вчиненого правопорушення, що надає можливість повно та об`єктивно дослідити їх, детально відновити послідовність подій та конкретизувати поведінку поліцейських та особи, яка притягується до адміністративної відповідальності. 
Досліджений судом відеозапис має достатньо високу інформативність, позбавлений упередження і суб`єктивного ставлення,  має безсторонній характер,  що вимагає від суду ретельного та уважного дослідження вищевказаного доказу у сукупності із іншими доказами по справі. (а.с. 5). 
Зокрема, зі змісту відеозаписів вбачається, як працівники поліції , перебуваючи на місці дорожньо-транспортної пригоди, спілкуються з водієм ОСОБА_2 . Під час спілкування в останньої працівники поліції виявляють ознаки алкогольного сп`яніння, а саме: запах алкоголю з порожнини рота та пропонують пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння. Відеозаписом зафіксовано, як водій ОСОБА_1 проходить огляд на стан сп`яніння. Який проводиться поліцейським із застосуванням спеціального технічного засобу. При цьому, ОСОБА_1 не виконує рекомендації та вказівки працівника поліції у зв`язку з чим неодноразові спроби повести огляд не дозволяють отримати його результат. Після кількох спроб пройти тест, працівники поліції пропонують ОСОБА_1   пройти огляд на стан сп`яніння у медичному закладі. Від проходження огляду у медичному закладі водій ОСОБА_1 відмовляється, однак стверджує, що вона не вживала алкогольні напої та є тверезвою. Відеозаписом зафіксовано як працівники поліції роз`яснюють ОСОБА_1 її права, передбачені ст. 268 КУпАП та ст. 63 Конституції України та складають адміністративні матеріали за ст. 124, ч.1 ст. 130 КУпАП. Після цього, водія ознайомлюють  із складеними відносно неї матеріалами, від підпису про ознайомлення із протоколом водій відмовилася.
Відеозаписи отримані у встановленому законом порядку і здійснені працівником поліції за допомогою наявних в нього технічних засобів, а відтак є належним та допустимим доказом факту відмови водія ОСОБА_1 , яка керувала автомобілем з ознаками алкогольного сп`яніння, на законну вимогу патрульних поліцейських, пройти огляд на стан алкогольного сп`яніння у медичному закладі, та повністю доводить вину ОСОБА_1 у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що вищевказаними відеозаписами зафіксовані реальні дані, які не можуть бути спотворені та мають істотне значення для розгляду справи, дозволяють встановити психологічне ставлення ОСОБА_1 до вчиненого правопорушення та інші обставини, які прямо вказують на неї, як на правопорушницю, яка керувала транспортним засобом з ознаками сп`яніння та відмовилась  від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Відповідно до вимог п. 2.5 ПДР України, водій повинен на вимогу працівника поліції пройти в установленому порядку медичний огляд для визначення стану сп`яніння, впливу наркотичних чи токсичних речовин.
У разі невиконання вимог п. 2.5 ПДР України, передбачена адміністративна відповідальність за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а саме за відмову особи, яка керує транспортним засобом, від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції.
Зокрема, зі змісту доводів ОСОБА_1 вбачається, що вона відмовилась від проведення огляду у медичному закладі, оскільки не мала для цього часу та повинна була повертатися додому де її чекала дитина, яка залишилась на самоті.
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що згідно диспозиції ч.1 ст.130 КУпАП, для настання адміністративної відповідальності, не має значення причина відмови особи, яка керує транспортним засобом від проходження відповідно до встановленого порядку огляду на стан алкогольного сп`яніння, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції за виключенням обставин, які встановлені ст. 17 КУпАП. 
Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не діяла у стані крайньої необхідності, не знаходилась у стані необхідної оборони  і не перебувала у стані неосудності. 
Апеляційний суд вважає, що законодавець передбачив настання адміністративної відповідальності за відмову від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, саме з метою забезпечення неможливості ухилитись від проходження такого огляду водіями, які підозрюються у керуванні транспортним засобом у стані сп`яніння.  
Апеляційний суд неодноразово вказував, що відповідно до ПДР України водій транспортного засобу повинен не просто погодитись на проведення огляду на стан сп`яніння, а своєю поведінкою забезпечити реальну можливість проведення такого огляду і не створювати перешкоди для проведення такого огляду, висуваючи безпідставні умови, які значно ускладнюють або взагалі унеможливлюють проведення такого огляду.
Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що своїми діями ОСОБА_1 порушила вимоги п. 2.5 Правил дорожнього руху та вчинив адміністративне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП, що і покладено останньому у вину.
Доводи апелянта з приводу того, що в його діях відсутній склад адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, не знайшли свого підтвердження та повністю спростовуються сукупністю досліджених судом доказів, яким суд дав належну оцінку у відповідності до вимог ст. 252 КУпАП.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП є закінченим з моменту відмови водія пройти огляд на стан сп`яніння в медичному закладі.
Апеляційний суд неодноразово вказував на те, що згода водія транспортного засобу пройти огляд на стан сп`яніння під умовою виконання працівниками поліції непередбачених законом вимог, повинна розглядатися судом як фактична відмова від проходження такого огляду.
Апеляційний суд звертає увагу, що факт відмови водія від проходження огляду на стан сп`яніння за своїм правовим змістом є правопорушенням, а не процесуальною дією, яка дозволяє виявити волевиявлення особи, яка підозрюється у керуванні транспортним засобом у стані сп`янінням щодо її бажання проходити огляд на стан алкогольного сп`яніння у встановленому законом порядку. 
Факт відмови водія від проходження огляду на стан алкогольного сп`яніння за допомогою технічного засобу  поліцейським або в медичному закладі встановлюється судом на підставі доказів, які досліджені та оцінені судом  за внутрішнім переконанням. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що у рішенні по справі "О`Галлоран та Франціє проти Сполученого Королівства" від 29.06.2007 року Європейський суд з прав людини постановив, що будь-яка особа, яка володіє чи керує автомобілем, підпадає під дію спеціальних правил, оскільки володіння та використання автомобілів є таким, що потенційно може завдати серйозної шкоди. Ті, хто реалізували своє право володіти автомобілями та їздити на них, тим самим погодились нести певну відповідальність та виконувати додаткові обов`язки у правовому полі.
Апеляційний суд неодноразово звертав увагу на те, що користування джерелом підвищеної небезпеки покладає на водія транспортного засобу певні додаткові обов`язки, які пов`язані із необхідністю забезпечення безпечного використання транспортних засобів. 
Апеляційний суд вважає, що таке обмеження прав конкретної особи повністю відповідає інтересам суспільства щодо забезпечення безпеки дорожнього руху. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Апеляційний суд вважає, що дії працівників поліції не порушували права та свободи ОСОБА_1 , а наявні у справі докази, отримані у встановленому законом порядку і не здобуті завдяки інформації, яку було отримано внаслідок істотного порушення прав та свобод. 
Право органів Національної поліції вимагати пройти у встановленому порядку медичний огляд у відповідності до п.2.5 ПДР України кореспондується із обов`язком водія не керувати транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння або перебуваючи під впливом наркотичних чи токсичних речовин.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що відповідно до національного законодавства працівник поліції самостійно, на власний розсуд приходить до висновку про наявність ознак сп`яніння у водія транспортного засобу та вирішує питання щодо необхідності проходження водієм транспортного засобу огляду на стан сп`яніння.  
Разом з тим, відмова від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку є порушенням вимог п. 2.5 ПДР України та утворює склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Відтак вимога працівників поліції пройти огляд ОСОБА_1 на стан алкогольного сп`яніння була аргументованою, вмотивованою та ґрунтувалась на правових підставах. Доводи апелянта щодо неправомірності дій патрульних поліцейських безпідставні та спростовані наявними в матеріалах справи доказами.
Таким чином, сукупність досліджених судом доказів поза розумним сумнівом свідчить про те, що ОСОБА_1 , будучи водієм транспортного засобу, відмовилась від проходження огляду на стан сп`яніння у встановленому законом порядку, чим порушила вимоги п. 2.5 ПДР України та вчинила адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 130 КУпАП.
Перевіряючи доводи про справедливість призначеного стягнення, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що відповідно до  вимог ст. 23 КУпАП, адміністративне стягнення є мірою відповідальності і застосовується з метою виховання особи, яка вчинила адміністративне правопорушення та запобігання вчиненню нових правопорушень самим правопорушником та іншими особами.
Так, санкцією ст. 130 ч. 1 КУпАП передбачено стягнення у виді штрафу на водіїв у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з позбавленням права керування транспортними засобами на строк один рік і на інших осіб - накладення штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до ст.33 КУпАП стягнення за адміністративне правопорушення накладається у межах, установлених цим Кодексом та іншими законами України. При накладенні адміністративного стягнення враховуються характер вчиненого правопорушення, особа порушника, ступінь його вини, майновий стан, обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність.
Апеляційний суд приймає до уваги доводи особи, яка притягається до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 про те, що накладення стягнення у виді позбавлення керування транспортним засобом обмежує її права, оскільки вона є внутрішньо переміщеною особою та працює на двох роботах, на даний час є вагітною та самостійно забезпечує сім`ю, оскільки її чоловік перебуває на військовій службі.  
Апеляційний суд вважає, що вищевказані обставини у відповідності до вимог ст.34 КУпАП необхідно враховувати як обставини, що пом`якшують відповідальність за адміністративне правопорушення.
Разом з тим, встановлена законодавцем санкція за ч.1 ст. 130 КУПаП, якою передбачена відповідальність за керування транспортним засобом у стані сп`яніння, не передбачає призначення іншого стягнення ніж те, яке застосовано судом першої інстанції до правопорушника. 
Апеляційний суд вважає, що суддею першої інстанції при призначенні адміністративного стягнення ОСОБА_1 в повному обсязі були дотримані вимоги закону, оскільки застосоване стягнення повністю відповідає санкції статті вчиненого правопорушення і фактично є єдиним та безальтернативним видом стягнення.
Апеляційний суд  звертає увагу на те, що вчинене ОСОБА_1 адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.130 КУпАП , за своїм характером є грубим суспільно небезпечним проступком у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху та створює підвищену небезпеку, як для самого водія, так і для його пасажирів та інших учасників дорожнього руху і може призвести до тяжких непоправних наслідків. 
Апеляційний суд звертає увагу на те, що притягнення до адміністративної відповідальності водіїв, які керують транспортним засобом у стані сп`яніння пов`язано із необхідністю створення безпечних умов для учасників дорожнього руху, збереження життя і здоров`я громадян. 
Підвищення ефективності впливу на дисципліну учасників дорожнього руху забезпечується чітким визначенням правових санкцій за вчинення такого правопорушення. 
При цьому, апеляційний суд виходить з того, що при визначенні стягнення  необхідно враховувати його виховну дію, оскільки покарання, повинно бути направлено не тільки на  забезпечення виправлення правопорушника та попередження вчинення  ним нових правопорушень, а також повинно бути  спрямовано на попередження вчинення правопорушень іншими особами. 
Застосовуючи справедливе стягнення за вчинене правопорушення, суд таким чином констатує, що відповідні діяння є суспільно небезпечними та за їх вчинення настають певні негативні наслідки. 
З огляду на наведене, підстав для скасування постанови не вбачається.
Керуючись ст. 294 КУпАП,-

                                                                   п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05 листопада 2024 року щодо ОСОБА_2 залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення. 

Суддя Івано-Франківського
апеляційного суду                                                                                      О.П. Васильєв