ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 лютого 2025 р. 	Справа № 520/25537/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Жигилія С.П.,
Суддів: Спаскіна О.А. ,  Макаренко Я.М. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 (суддя Біленський О.О.; м. Харків) по справі № 520/25537/24
за позовом   ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої   ОСОБА_2     
до  Військової частини НОМЕР_1                      
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі по тексту - відповідач), в якій просила:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо непроведення з ОСОБА_3 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті належних сум грошового забезпечення, що обмежує права ОСОБА_2 , в інтересах якої подано даний позов, як спадкоємця вказаних коштів;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_3 з дати початку його служби у в/ч НОМЕР_1 у липні 2022 по 20.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законами України Про Державний бюджет України на 2022-2023 роки на 01 січня 2022 року, на 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, виплативши перераховану суму (з урахуванням отриманих коштів) ОСОБА_1 , як законному представнику ОСОБА_2 ;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 здійснити ОСОБА_1 , як законному представнику ОСОБА_2 нарахування та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби з ОСОБА_3 у розмірі 146 827,8 грн..
Харківський окружний адміністративний суд, рішенням від 20 листопада 2024 року, у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 в інтересах неповнолітньої особи ОСОБА_2 - відмовив.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування фактичних обставин справи, просила скасувати оскаржуване судове рішення та ухвалити постанову, якою відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що ОСОБА_1 (надалі - позивач) є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_2 , котра є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , що підтверджується копіями свідоцтва про народження та свідоцтва про смерть.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі не перебували. ОСОБА_3 проходив службу з липня 2022 по грудень 2023 у в/ч НОМЕР_1 , згідно даних довідок про нарахування йому грошового забезпечення.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина.
Звернувшись за правовою допомогою щодо правильності обрахунку грошового забезпечення померлого ОСОБА_3 позивачем з`ясовано, що таке з дати початку його служби у липні 2022 у в/ч НОМЕР_1 по 20.05.2023 виплачувалось у неналежному розмірі, що є протиправною бездіяльністю відповідача.
Вважає, що відповідач повинен був нараховувати та виплачувати ОСОБА_3 грошове забезпечення за період з дати початку його служби у липні 2022 у в/ч НОМЕР_1 по 20.05.2023 за механізмом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт посадового окладу та окладу за військовим званням із наступним перерахунком щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, що передбачено п.4 ПКМУ від 30.08.2017 № 704 в редакції, яка діяла до змін, внесених ПКМУ від 21.02.2018 № 103, які скасовані у судовому порядку в рамках розгляду справи № 826/6453/18 та, виходячи з відсутності з 01.01.2020 застережень щодо застосування як розрахункової величини для визначення, зокрема грошового забезпечення, прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого на 1 січня 2018 року. Кінець позовного періоду - 20.05.2023 обумовлений днем набрання чинності ПКМУ від 12 травня 2023 р. № 481, якою змінено правове регулювання механізму обрахунку грошового забезпечення з прив`язки до прожиткового мінімуму на фіксовану цифру - базис нарахування. 
Вважає, що недоотримані суми грошового забезпечення, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, у такому разі, є частиною спадкової маси, на яку має право донька померлого - ОСОБА_2 , як донька померлого ОСОБА_3 , в інтересах якої звернулась позивач, як її мати. 
Стверджує, що між сторонами виник спір відносно бездіяльності відповідача щодо непроведення з ОСОБА_3 остаточного розрахунку при звільненні, яка полягає у ненарахуванні та невиплаті відповідних сум грошового забезпечення за період з дати початку його служби у липні 2022 у в/ч НОМЕР_1 по 20.05.2023, на які має право ОСОБА_2 , як донька померлого ОСОБА_3 , в інтересах якої подано позов позивачем, оскільки такі суми входять до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_3 .
Посилаючись на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 243/13575/19, стверджує, що донька загиблого успадковує право на оскарження грошового забезпечення її батька.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, що не перешкоджає розгляду справи в силу приписів ч. 4 ст. 304 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі - КАС України).
Відповідно до ч. 1 ст. 308, п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в межах доводів апеляційної скарги, в порядку письмового провадження.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено апеляційним судом, що ОСОБА_3 з 29.07.2022 по 08.01.2024 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 , перебував на грошовому забезпеченні.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 18.01.2024.
Згідно з копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 від 30.04.2014, ОСОБА_2 є дочкою ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_3 , та є спадкоємицею останнього.
Згідно з листом Військовій частині НОМЕР_1 від 24.07.2024 №691/479/вих ЗПІ, розміри посадових окладів, окладів за військовим (спеціальним) званням військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу визначаються шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня 2018 року, на відповідних тарифний коефіцієнт згідно з Додатками 1, 12, 13, 14.
Позивач зазначає, що оскільки з 01 січня 2020 року збільшено розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то в розумінні чинного п. 4 постанови №704, це призводить до збільшення розмірів посадових окладів, окладів за військовими (спеціальними) званнями військовослужбовців, осіб рядового та начальницького складу та, як наслідок, інших складових грошового забезпечення, що вираховуються від розміру посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням. Зазначене слугує підставою для перерахунку такого грошового забезпечення за вказаний період проходження військової служби ОСОБА_3 , що порушує права неповнолітньої ОСОБА_2 , яка є спадкоємицею померлого.
Крім того, позивач вважає, що враховуючи протиправну бездіяльність відповідача у не приведенні розміру грошового забезпечення ОСОБА_3 , обрахованого за правилами п. 4 ПКМУ №704 у відповідність до Законів України Про Державний бюджет України на 2022-2023 роки при його звільненні з в/ч НОМЕР_1 , відповідач повинен нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби у розмірі 146 827,8 грн.
Не погодившись з рішенням про відмову в реєстрації податкової накладної, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що право на грошове забезпечення військовослужбовця нерозривно пов`язане з особою, якому воно призначено, у зв`язку з чим тільки особа, яка безпосередньо отримувала грошове забезпечення, вважаючи, що воно нараховується та виплачується в неналежному розмірі, може звернутися до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає таке.
Згідно ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (частина 1 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).
Статтями 1, 2 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Згідно ч. 1 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Згідно з п. 6-1 ст. 18 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 №2011-XII членам сімей військовослужбовців, які проходять військову службу в особливий період, що оголошується відповідно до Закону України «Про оборону України», гарантується виплата грошового забезпечення цих військовослужбовців у разі неможливості ними його отримання під час участі у бойових діях та операціях. У такому разі виплата грошового забезпечення здійснюється членам сімей військовослужбовців, зазначеним у пункті 6 статті 9 цього Закону.
Відповідно до п. 1 розділу ХХХ Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260, у разі смерті (загибелі) військовослужбовця належне, але не отримане ним до дня смерті (загибелі) грошове забезпечення (у тому числі за весь місяць, у якому військовослужбовець помер (загинув)) виплачується військовою частиною, в якій перебував на грошовому забезпеченні військово-службовець, дружині (чоловіку), а в разі якщо її (його) немає, - повнолітнім дітям, які проживали разом з нею (ним), або законним представникам (опікунам, піклувальникам) чи усиновлювачам неповнолітніх дітей (осіб з інвалідністю з дитинства - незалежно від їх віку), а також особам, які перебувають на утриманні військовослужбовців, або батькам військовослужбовців рівними частками, якщо військовослужбовці не перебувають у шлюбі та не мають дітей.
У разі відсутності зазначених осіб належні суми грошового забезпечення виплачуються іншим спадкоємцям відповідно до чинного законодавства України.
Згідно з п. 2 розділу ХХХ Порядку №260 грошове забезпечення, в тому числі одноразові додаткові види грошового забезпечення, право на які у військовослужбовця виникло включно до дня його загибелі (смерті) або до дня визнання його судом безвісно відсутнім, оголошення померлим, виплачується зазначеним в пункті 1 цього розділу членам його сім`ї, а в разі їх відсутності - спадкоємцям за їх зверненням на підставі наказу командира військової частини про виплату.
Грошове забезпечення зазначеним особам виплачується, якщо звернення за одержанням надійшло до закінчення трьох років із дня смерті (загибелі) військовослужбовця або з дня набрання законної сили рішенням суду про визнання військовослужбовця безвісно відсутнім, оголошення померлим.
Отже, члени сім`ї загиблого військовослужбовця мають право на належні військовослужбовцю, але не отримані ним до дня смерті основні та додаткові види грошового забезпечення.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 за життя не було нараховане грошове забезпечення у розмірі, із застосуванням прожиткового мінімуму встановленого Законами України Про Державний бюджет України на 2022-2023 роки, а також середній заробіток за несвоєчасний розрахунок.
У справі, що розглядається, позивач звернувся до суду з вимогами про проведення перерахунку грошового забезпечення та виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби загиблого військовослужбовця, який за життя не звертався до суду з такими вимогами.
Зважаючи на приписи статей 1218, 1219, 1227 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) убачається, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), при цьому до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, зокрема: суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомог у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя.
Водночас, не входять до складу спадщини права і обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця: зокрема 1) особисті немайнові права; 4) право на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом.
Тобто, виходячи з аналізу вище зазначених правових норм, предметом спадкування можуть бути лише конкретні суми виплат, які належали спадкодавцеві за життя і залишилися недоотриманими у зв`язку з його смертю.
У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2022 року у справі №243/13575/19 наведено тлумачення статті 1227 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зокрема, щодо видів грошових сум, які входять до складу спадщини.
У цій постанові Верховний Суд з-поміж іншого зауважив, що право на перерахунок певних виплат, яке мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, пов`язане з його суб`єктивним правом (зокрема, право на страхові виплати). За таких обставин, Суд висновував, що « Саме тому у членів сім`ї спадкодавця або ж з спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати призначення тієї чи іншої виплати. Тому потрібно відмежовувати ситуації при застосуванні положень статті 1217 ЦК України за яких члени сім`ї чи спадкоємці вимагають перерахунку чи призначення певних виплат та випадки за яких спадкодавцю неправомірно припиняють ті чи інші виплати».
У постанові від 22 жовтня 2024 року справа № 520/15186/23 Верховний Суд констатував, що у разі, якщо питання перерахунку грошового забезпечення військовослужбовцем за життя не ставилося і з такими вимогами до суду він не звертався, то, якщо позов пред`явила особа, якій не належить право такої вимоги, суд повинен відкрити провадження, встановити дійсні обставини і, переконавшись у тому, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, відмовити йому у задоволенні позову.
Колегія суддів зазначає, що предметом спору у цій справі є, зокрема, бездіяльність відповідача щодо перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_3 та нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби.
Отже, позовні вимоги позивача ґрунтуються на незгоді позивача з бездіяльністю відповідача щодо невиплати середнього заробітку батькові ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , а не стягненням існуючої заборгованості, яка за приписами статті 1227 ЦК України відноситься до спадкової маси.
Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_3 за життя не звертався до суду з вимогами про виплату середнього заробітку, контракт з нею припинено у зв`язку з її смертю.
Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу, що право на перерахунок грошового забезпечення та виплату середнього заробітку належить виключно до особистих прав особи, яких вона набуває за наявності передбачених законом умов, та таке право не може переходити в порядку правонаступництва до іншої особи.
Отже право на перерахунок певних виплат, та стягнення середнього заробітку мав винятково спадкодавець, що був їх одержувачем, пов`язане з його суб`єктивним правом, тому у членів сім`ї спадкодавця або ж з спадкоємців не виникає права вимагати перерахунку відповідних сум. Теж саме стосується і випадку вимагати стягнення середнього заробітку .
Так, Верховний Суд неодноразово висловлював правовий висновок про те, що вимоги зобов`язального характеру, заявлені позивачем у цій справі, нерозривно пов`язані з особою спадкодавця і не допускають правонаступництва, (постанови від 27 вересня 2023 року у справі № 420/16546/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 420/18164/21 та від 10 липня 2024 року у справі № 420/10899/21).
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 14 листопада 2024 року справа № 560/3390/23.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що оскільки питання стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок грошового забезпечення військовослужбовцем ОСОБА_3 за життя не ставилося і з такими вимогами до суду він не звертався, а також позов пред`явила особа, якій не належить право такої вимоги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги пред`явлено неналежним позивачем, а тому суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову.
Посилання апелянта на правомірність оскаржуваного рішення колегія суддів вважає необґрунтованими з вище зазначених підстав.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право: залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують. 
Керуючись ст.ст. 229, 241, 243, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327-329 Кодексу адміністративного судочинства України суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення  Харківського окружного адміністративного суду від 20.11.2024 по справі № 520/25537/24 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		С.П. Жигилій 	
Судді	   	О.А. Спаскін    Я.М. Макаренко