Дата документу 20.01.2025 Справа № 317/2566/24

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 317/2566/24
Провадження №22-ц/807/150/25
Головуючий в 1-й інстанції – Громова І.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.,	
суддів:	Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.,	

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Комара Михайла Володимировича на заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,- 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що 29.09.2007 між сторонами було укладено шлюб, який рішенням суду від 07.09.2020 розірвано. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Крім того, вже після розірвання шлюбу, у сторін народилась четверта дитина – ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Під час перебування у шлюбі подружжя 23.05.2014 придбало житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Посилаючись на те, що вищевказане нерухоме майно було придбане в період шлюбу за спільні кошти, а також враховуючи те, що наразі позивачка самостійно виховує спільних з відповідачем дітей, які перебувають на її повному утриманні, позивачка просила суд визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також визнати за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частини вказаного житлового будинку, відступивши від засади рівності часток подружжя.

Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2024 року, позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 ) про поділ майна подружжя – задоволено частково.
Визнано житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 об`єктом спільного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 71,4 кв. м.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок).

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Комара Михайла Володимировича подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати в частині визначення частки у праві власності на житловий будинок, і ухвалити в цій частині нове рішення збільшивши таку частку з до 2/3 часток.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що відповідач у справі не сплачує аліменти на утримання чотирьох спільних з позивачкою дітей, має значний розмір заборгованості, і вказане доводить, що повне матеріальне утримання дітей покладено на позивачку. Така обставина підтверджує право позивачки на збільшення її частки у праві спільної сумісної власності подружжя під час поділу такого майна.

В силу вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2025 року це 90840,00 грн. (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік» з 1 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3028,00 грн. (3028,00 грн. Х 30 = 90840,00 грн.), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

За вимогами п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі в період з 29 вересня 2007 року по 08 жовтня 2020 року, тобто з моменту укладення шлюбу та до набрання законної сили рішенням Веселівського районного суду Запорізької області від 07 вересня 2020 року по справі № 313/711/20 про розірвання шлюбу між сторонами.

Відповідно до копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 23 травня 2014 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Веселівського районного нотаріального округу Запорізької області Глобою В.І. за реєстровим № 536, ОСОБА_2 придбав житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п. 2.4. вказаного договору, покупець діяв за згодою дружини – ОСОБА_1 .

Відповідно до п. 3.2 вказаного договору, ціна нерухомого майна становила 80000,00 грн.

Право власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 37,5 кв.м зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується копією витягу № 22073356 від 23.05.2014.

Спірне майно, а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний сторонами за час перебування у шлюбі, а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними.

Від шлюбного життя сторони мають трьох дітей: 1) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданим повторно 11.04.2015 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселівського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 04 від 06.11.2008; 2) ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданим повторно 06.12.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселівського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 113 від 21.12.2010; 3) ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , виданим 16.04.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Веселівського районного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 58 від 16.04.2014.

Відповідно до копії Свідоцтва про народження серії НОМЕР_6 , виданого 11.12.2021 Веселівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Мелітопольському районі Запорізької області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), ІНФОРМАЦІЯ_10 народилась ОСОБА_6 , актовий запис № 86 від 11.12.2021. Батьком дитини зазначено – ОСОБА_7 , а матір`ю – ОСОБА_1 .

Враховуючи те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , народилась після спливу десяти місяців після припинення шлюбу між сторонами, а також беручи до уваги те, що батьком вказаної дитини зазначено ОСОБА_7 , твердження позивачки про те, що ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є четвертою спільною дитиною сторін, не знайшли свого підтвердження.

Позивачкою надані довідки про взяття дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на облік як внутрішньо переміщених осіб та їх проживання за однією адресою з матір`ю, а також довідку з Львівської Богословської семінарії про те, що батько дітей не з`являвся на території семінарії.

Беручи до уваги докази, наявні в матеріалах справи, суд першої інстанції вважав доцільним задовольнити частково вимоги позивачки про поділ спільного майна подружжя, а саме у рівних частках, оскільки стороною позивача не надано суду належних доказів існування обставин, що мають істотне значення, для відступлення від засади рівності часток подружжя.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічні положення закріплені у статті 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).

У частинах другій, третій статті 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від принципу рівності часток подружжя у праві спільної власності:

- при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї;

- за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23), від 24 квітня 2023 року в справі № 462/1024/21 (провадження № 61-5172св22), від 30 листопада 2022 року в справі № 373/185/21 (провадження № 61-21464св21) та інших, під час вирішення спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

У постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23) Верховний Суд наголосив, що встановлення обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спірного майна, здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням наданих сторонами доказів.

Із аналізу наведених норм права, усталеної практики Верховного Суду вбачається, що майно, яке набуте подружжям під час перебування в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Обов`язок, передбачений статтями 12, 81 ЦПК України, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментам не свідчить про існування підстав для збільшення частки позивачки у спільній сумісній власності подружжя при поділі майна, оскільки факт ухилення відповідача від участі в утримання дітей в повній мірі не доведено. 

Так, встановлено, що відповідач у справі зареєстрований у АДРЕСА_1 . Вказаний населений пункт є тимчасово окупованим, доказів, що відповідач виїхав на підконтрольну Україні території матеріали справи не містять, а тому факт умисного ухилення від виконання обов`язків щодо утримання дітей з боку позивача не можна вважати доведеним. 

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що вказані позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника – адвоката Комара Михайла Володимировича залишити без задоволення, а заочне рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 жовтня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 20 січня 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач                                        С.В. Кухар

Судді:                                                                Е.А. Онищенко

Д.А. Трофимова