ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.02.2025 року          м.Дніпро         Справа №  916/1595/24
Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді:  Іванова О.Г. (доповідач), 
суддів: Паруснікова Ю.Б., Верхогляд Т.А., 
при секретарі судового засідання: Логвиненко І.Г.
представники сторін:
від позивача: не з`явився; 
від відповідача: не з`явився;
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства "АКЦЕНТ БАНК"  на рішення  Господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2024  (суддя Назаренко Н.Г.,  повний текст якого підписаний 16.10.2024) у справі №916/1595/24
за позовом Фізичної особи-підприємця Студнєва Дмитра Олександровича, м. Одеса 
до Акціонерного товариства "АКЦЕНТ БАНК", м. Дніпро 
про спонукання виконати певні дії   

                                                               ВСТАНОВИВ:
Фізична особа-підприємець Студнєв Дмитро Олександрович звернувся з позовом до Акціонерного товариства “АКЦЕНТ-БАНК”, в якому просив суд зобов`язати АТ “А-Банк” усунути перешкоди ФОП Студнєву Д.О. у користуванні, розпорядженні грошовими коштами, що знаходяться на поточному рахунку НОМЕР_1 в АТ “А-Банк” у межах фактичного залишку коштів у сумі 659 552,99 грн, шляхом розблокування рахунку НОМЕР_1 в АТ “А-Банк” та поновлення фінансових операцій по рахунку НОМЕР_1 в АТ “А-Банк”.
Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним блокування відповідачем поточного рахунку НОМЕР_1 в АТ “А-Банк”, відкритого у відповідності з публічним договором про надання банківських послуг, розміщеним на офіційному сайті АТ “А-Банк”.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2024 у справі №904/1595/24 позов задоволено.
Зобов`язано Акціонерне товариство "АКЦЕНТ БАНК"  м. Дніпро усунути перешкоди Фізичній особі-підприємцю Студнєву Дмитру Олександровичу  м. Одеса у користуванні, розпорядженні грошовими коштами, що знаходяться на поточному рахунку НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві "АКЦЕНТ БАНК" у межах фактичного залишку коштів у сумі 659 552,99 грн, шляхом розблокування рахунку НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві "АКЦЕНТ БАНК"  та поновлення фінансових операцій по рахунку НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві “АКЦЕНТ БАНК”.
Стягнуто з Акціонерного товариства "АКЦЕНТ БАНК"  м. Дніпро на користь Фізичної особи-підприємця Студнєва Дмитра Олександровича м. Одеса 2    422,40 грн. витрат по сплаті судового збору.

Не погодившись із зазначеним рішенням до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернулось Акціонерне товариство "АКЦЕНТ БАНК",  в якій просить скасувати оскаржуване рішення та відмовити  в задоволенні позову.
Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги, скаржник посилається на наступне: між сторонами наявні договірні відносини щодо надання позивачу послуг еквайрингу.
Зазначає, що заблоковано вказаний рахунок було на підставі п. 3.2 “Процедура моніторингу операцій та підключень еквайрингової мережі”.
Зокрема, за п.3.2 Алерт за нетиповою активністю у встановленому РРО/ПРРО:
-          аналіз авторизацій на ознаки недійсних операцій (недійсних згідно 7.2 УіП);
-          перевірка дотримання виду діяльності до встановленого MCC;
та Умовами і Правилами надання банківських послуг в А-Банку, а саме підпунктом 7.2.1 пункту 7.2 підрозділу 7 розділу 3,9,1 «Еквайрінг».
Як вбачається із наданих документів, позивачем проводились транзакції за терміналом без мети укладання угоди купівлі-продажу товару та без передачі товару покупцеві (переведення в готівку грошових коштів).
Також варто зазначити, що позивач посилається на відеозаписи, які підтверджують отримання покупцем товару, однак, вказаних записів до матеріалів позову не долучає, як і доказів їх надсилання на адресу банку, що є порушенням ст. 80 ч. 2 ГПК України.
Оскільки дана діяльність є порушенням вимог УіПу, то рахунок позивача було заблоковано до завершення перевірки, за результатами якої йому запропоновано розірвання ділових відносин та перерахування коштів з його рахунків на будь-який його рахунок в будь-якому банку України, який він зазначить у своїй заяві.
Посилання ж на Закон України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» безпідставне, оскільки Банк не керувався у даному випадку вказаним законом, розірвання договірних відносин між сторонами було на умовах договору укладеного між сторонами, який складався із Анкети-Заяви, підписаної між сторонами, та Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку у відповідності до Закону України «Про платіжні послуги».

Позивач у відзиві просить залишити апеляційну скаргу АТ «А-Банк» - без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2024 у справі № 916/1595/24 - без змін.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2024 для розгляду справи визначена колегія суддів у складі: головуючого судді – Іванова О.Г. (доповідач), судді – Парусніков Ю.Б., Верхогляд Т.А.
З огляду на відсутність в суді апеляційної інстанції матеріалів справи на час надходження скарги, ухвалою суду від 07.11.2024 здійснено запит матеріалів справи №916/1595/24 із Господарського суду Дніпропетровської області та відкладено вирішення питання про рух апеляційної скарги до надходження матеріалів справи до суду апеляційної інстанції.
        13.11.2024 матеріали справи №916/1595/24 надійшли до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 18.11.2024 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "АКЦЕНТ БАНК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2024 у справі №916/1595/24; розгляд справи призначено у судове засіданні на 24.02.2025.
            24.02.2025 представники сторін не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
          В судовому засіданні 24.02.2025 підписано вступну та резолютивну частину постанови.

          Заслухавши доповідь судді-доповідача,  дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність оскаржуваного рішення нормам діючого законодавства, Центральний  апеляційний господарський суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню  з наступних підстав.
Відповідно до   ст. 269 Господарського процесуального кодексу України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до положень ч.1  ст.74 Господарського процесуального кодексу України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Судом першої інстанції та судом апеляційної інстанції встановлені наступні неоспорені обставини справи.
З метою здійснення господарської діяльності Фізичній особі-підприємцю Студнєву Дмитру Олександровичу (позивач) в Акціонерному товаристві "АКЦЕНТ-БАНК" (відповідач) 15.08.2023 в одній із філій банку за адресою: м. Одеса, вул. Велика Арнаутська, 76 А, відповідно із п. 2 ч. 1 ст. 63 та п. 1 ч. 1 ст. 64 Закону України “Про платіжні послуги” банком був відкритий поточний рахунок НОМЕР_1 .
Позивачу відповідно до п. 2.8.1.7.1. публічного договору про надання банківських послуг, надане право як самостійного розпорядження своїм рахунком, так і грошовими коштами на ньому.
Однак, Відповідач 18.10.2023 рахунок позивача НОМЕР_1 заблокував. При цьому, обґрунтованих письмових доказів правових підстав (відповідно до законодавства) з блокування рахунку відповідачем - позивач у своєму розпорядженні не має.
Позивач зазначає, що відповідач не виконав умови взятих на себе зобов`язань за вказаним вище публічним договором. Крім цього, відповідач порушив ст. ст. 5, 10, 20, 45 Закону України "Про платіжні послуги".
У відповідності із п. 2.6.1.5.2. публічного договору в редакції станом на 10.10.2023 та спору, що виник (наступна редакція змінена була станом на 07.11.2023), що розміщений на офіційному сайті Відповідача за адресою https://conditions-and-rules.a- bank.com.ua/uploads/UiP10102023.pdf?lang=uk (аркуші: 203-205) відповідач узяв на себе обов`язок своєчасно здійснювати зарахування та списання коштів на / з рахунку (рахунків) клієнта-позивача.
Цим же договором п. 2.6.1.6.1. та п. 2.6.1.8.1. Позивачу надані права як вільного розпорядження коштами на своєму рахунку, так і право вимагати своєчасного і повного здійснення розрахунків відповідачем, а також застосовувати форми розрахунків відповідно до чинного законодавства України та умов цього Договору.
При цьому, за п.2.6.1.7.2. Відповідач мав право відмовити клієнту у здійсненні платіжних операцій лише мотивовано, з посиланням на підстави, передбачені чинним законодавством України.
Позивач зазначає, що грошові кошти були отримані в рамках здійснення підприємницької діяльності від продажу 14.10.2023 непродовольчих товарів - мобільних телефонів. Позивачем на його поточний рахунок в АТ "АКЦЕНТ-БАНК" було отримано 2 оплати: AirPods Pro 2 HC – 2 995 грн. 00 коп., iPhone 14 Pro 256GB Sp.Black (353943233178510) – 44 900 грн. 00 коп.
Позивач зазначає, що неодноразово звертався до Акціонерного товариства "АКЦЕНТ-БАНК" та надавав усі документи, які верифіковані банком. Також позивач направляв претензії до відповідача з проханням розблокувати грошові кошти на рахунку в Акціонерному товаристві "АКЦЕНТ-БАНК".
Вказане стало причиною звернення позивача до суду.

          Враховуючи встановлення судом факту блокування рахунку позивача за відсутності підстав, суд визнав позовні вимоги про розблокування рахунку та поновлення фінансових операцій по рахунку обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та критично ставиться до доводів апеляційної скарги з огляду на наступне.
За змістом статей  15,  16 Цивільного кодексу України  кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
За змістом  статті 11 Цивільного кодексу України  цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Частиною першою  статті 202 Цивільного кодексу України  унормовано, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно із приписами  статті 509 Цивільного кодексу України  зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених  статтею 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів.
Відповідно до частини першої  статті 173 Господарського кодексу України  господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частиною першою  статті 174 Господарського кодексу України  передбачено, що господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
В силу  статті 179 Господарського кодексу України  майново-господарські зобов`язання, які виникають між суб`єктами господарювання або між суб`єктами господарювання і негосподарюючими суб`єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов`язаннями. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору, зокрема, на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.
Статтею 193 Господарського кодексу України  передбачено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.
Статтями  525,  526  і  629 Цивільного кодексу України  передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно із  статтею 626 Цивільного кодексу України  договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
У відповідності до положень статей  6,  627 Цивільного кодексу України  сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього  Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
За частиною першою  статті 628 Цивільного кодексу України  зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (частина перша  статті 1066 Цивільного кодексу України).
Відповідно до частин першої, другої  статті 2 Закону України «Про платіжні послуги»  загальні засади функціонування платіжного ринку, відносини у сфері надання платіжних послуг користувачам регулюються  Конституцією України, цим Законом, іншими законами України та прийнятими на їх основі нормативно-правовими актами. Під час надання споживачам послуг на платіжному ринку надавачі платіжних послуг зобов`язані дотримуватися вимог  законів України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», «Про захист прав споживачів»  та інших нормативно-правових актів у сфері захисту прав споживачів.
Згідно із пунктом 1 частини першої  статті 10 Закону України «Про платіжні послуги»  до надавачів платіжних послуг належать банки, філії іноземних банків.
Пунктом 58 частини першої  статті 1 Закону України «Про платіжні послуги»  визначено, що платіжна послуга - передбачена цим Законом діяльність надавача платіжних послуг з виконання та/або супроводження платіжних операцій.
Надання платіжних послуг (у тому числі виконання окремих або разових платіжних операцій, відкриття та обслуговування рахунків тощо) здійснюється на підставі договору, що укладається між надавачем платіжних послуг та користувачем відповідно до вимог законодавства, на узгоджених сторонами умовах (частина перша  статті 29 Закону України «Про платіжні послуги»).
Відповідно до частини другої  статті 29 Закону України «Про платіжні послуги»  договір про надання платіжних послуг укладається в письмовій формі (паперовій або електронній). Договір про надання платіжних послуг може укладатися шляхом приєднання користувача до договору, розміщеного у доступному для клієнта місці у надавача платіжних послуг та на його веб-сайті в мережі Інтернет. Усі поточні редакції публічної пропозиції укладення договору та документів, що містять інформацію про комісійні винагороди, процентні ставки, курс перерахунку іноземної валюти, що застосовуються до обраної користувачем платіжної послуги, що надається користувачу згідно з пунктом 3 частини першої  статті 30 цього Закону, зберігаються на веб-сайті надавача платіжних послуг із зазначенням строку їх дії. Користувачі мають право в будь-який час отримати доступ до всіх редакцій публічної пропозиції укладення договору та інших документів, зазначених у цій статті, що розміщені на веб-сайті надавача платіжних послуг.
При цьому, як визначено у частині третій  статті 29 Закону України «Про платіжні послуги», у разі виникнення неоднозначного тлумачення прав та обов`язків сторони за договором за участю споживача платіжних послуг такі права та обов`язки тлумачаться на користь такого споживача.
Правовідносини між сторонами виникли на підставі публічного договору про надання банківських послуг, розміщеного на офіційному сайті відповідача за наступною адресою: https://conditions-and-rules.abank.com.ua/uploads/UiP15082023.pdf?lang=uk , (редакція чинна від 15.08.2023) за умовами якого:
-банк відкриває кожному клієнту банківський рахунок відповідно до  Інструкції НБУ «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах»  після проходження клієнтом процедури ідентифікації та здійснює його розрахунково -касове обслуговування (пункт 2.8.1.1).
-банк зобов`язується здійснювати розрахунково-касове обслуговування клієнта за готівковим і безготівковим розрахунками відповідно до чинного законодавства України, тарифами банку, що діють на момент здійснення операції; здійснювати своєчасне зарахування та списання коштів на / з рахунку (рахунків) клієнта (пункти 2.8.1.6.1., 2.8.1.6.2);
-клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку (рахунках), за винятком випадків, передбачених чинним законодавством (пункт 2.8.1.7.1);
-з моменту підписання фізичною особою анкети-заяви та проведення його ідентифікації в банку, між банком та клієнтом укладений договір поточного рахунку шляхом приєднання клієнта до запропонованого банком договору. Якщо фізична особа (у тому числі неповнолітній) вже має в банку рахунок, то цей клієнт ідентифікований банком і сформована справа з юридичного оформлення рахунку. Для відкриття рахунку, банк повинен встановити особу клієнта і отримати від нього розпорядження на відкриття рахунку (2.8.1.6.8).
Відповідач відкрив позивачу поточний рахунок після проходження останнім процедури ідентифікації для подальшого здійснення розрахунково-касового обслуговування.
Відповідач при цьому взяв на себе обов`язок здійснювати розрахунково-касове обслуговування позивача за готівковим і безготівковим розрахунками відповідно до чинного законодавства України, тарифами банку, що діють на момент здійснення операції, здійснювати своєчасне зарахування та списання коштів на / з рахунку (рахунків) позивача.
У свою чергу, позивачу відповідно до пункту 2.8.1.7.1. публічного договору про надання банківських послуг надане право як самостійного розпорядження своїм рахунком, так і грошовими коштами на ньому.
Однак, відповідач 18.10.2023 рахунок позивача № НОМЕР_1 з залишком на ньому грошових коштів у сумі 659552,99 грн заблокував.
При цьому, обґрунтованих письмових доказів правових підстав (відповідно до законодавства) з блокування рахунку відповідачем позивач у своєму розпорядженні не має.
Тобто, відповідач не виконав умови взятих на себе зобов`язань за вказаним вище публічним договором.
У відповідності із пунктом 2.6.1.5.2. публічного договору в редакції станом на 10.10.2023 та виниклого спору (наступна редакція змінена була станом на 07.11.2023), що розміщений на офіційному сайті відповідача за адресою https://conditions-and-rules.a-bank.com.ua/uploads/UiP10102023.pdf?lang=uk (аркуші справи 203-205) відповідач узяв на себе обов`язок своєчасно здійснювати зарахування та списання коштів на / з рахунку (рахунків) клієнта-позивача. Цим же договором (пункти 2.6.1.6.1. та 2.6.1.8.1.) позивачу надані права як вільного розпорядження коштами на своєму рахунку, так і право вимагати своєчасного і повного здійснення розрахунків відповідачем, а також застосовувати форми розрахунків відповідно до чинного законодавства України та умов цього договору.
За приписами частини третьої  статті 1066 Цивільного кодексу України  банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші обмеження його права щодо розпорядження грошовими коштами, не передбачені законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку.
За пунктом 2.6.1.7.2. договору в редакції станом на 10.10.2023 відповідач мав право відмовити клієнту у здійсненні платіжних операцій лише мотивовано, з посиланням на підстави, передбачені чинним законодавством України.
Позивач неодноразово звертався до Акціонерного товариства «АКЦЕНТ-БАНК» та надавав усі документи, які верифіковані банком. Також позивач направляв претензію до відповідача з проханням розблокувати грошові кошти на рахунку в Акціонерному товаристві «АКЦЕНТ-БАНК».
Станом на момент подання позову банк продовжував блокувати рахунок та утримувати кошти позивача.
Щодо спрацювання алертів колегія суддів зазначає, що, як слушно зазначає позивач, таких підстав для блокування договір про надання банківських послуг (в редакції станом на 10.10.2023) не передбачав. Термін «алерт» введений апелянтом у редакцію договору про надання банківських послуг лише з 05.12.2023. Тобто, навіть якщо б і була передбачена така підстава для блокування, арешту рахунку, як «спрацювання алертів», то це могло бути застосовано до позивача тільки починаючи з 05.12.2023, тоді як блокування рахунку застосоване банком 18.10.2023.
Більше того, умовами пункту 3.3.25.4. договору (в редакції станом на 05.12.2023) визначено, що при наявності в банку мотивованої підозри, щодо спроби/наявності шахрайських дій з боку клієнта банку по відношенню до інших клієнтів, перевірка сумнівних операцій, що випали на перевірку в ході спрацювання алертів операційного ризику та після виконання дій, описаних в пункті 3.3.25.2. цих Правил, банк може прийняти рішення про завершення ділових відносин та відповідно до визначеного ступеня ризикованості клієнта запропонувати забрати залишки: у відділенні банку, з обов`язковим закриттям рахунків; через віддалене зняття обмеження на строк до 2 (двох) годин для переказу суми залишку через додаток АБанк24; переказ банком залишку на рахунок клієнта у іншому банку.
Натомість, матеріали справи не містять доказів вчинення банком жодних із наведених дій.
При цьому, посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що банком було прийнято рішення про розірвання ділових відносин між сторонами, не підтверджуються жодними доказами.
Відповідно до частини першої  статті 1074 Цивільного кодексу України  обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансування тероризму чи фінансування розповсюдження зброї масового знищения, передбачених законом.
За приписами  статті 59 Закону України «Про банки і банківську діяльність»:
-арешт на кошти та інші цінності юридичних або фізичних осіб, що знаходяться в банку, здійснюються виключно за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду про стягнення коштів або про накладення арешту в порядку, встановленому законом (частина перша);
-зупинення видаткових операцій за рахунками юридичних або фізичних осіб здійснюється в разі накладення арешту відповідно до частини першої цієї статті, а також в інших випадках, передбачених договором,  Законом України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», іншими законами та/або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Зупинення видаткових операцій здійснюється в межах суми, на яку накладено арешт, крім випадків, якщо арешт накладено без встановлення такої суми або якщо інше передбачено договором, законом чи умовами такого обтяження.
У матеріалах справи відсутні судові рішення, які б передбачали невиконані позивачем зобов`язання, або наявність арештів за постановою державного виконавця, приватного виконавця або за рішенням суду.
Грошові кошти, що знаходяться на рахунку позивача, отримані останнім в межах законної підприємницької діяльності, тому блокування рахунку у вигляді фактично арешту (відсутнє вільне розпорядження позивачем) грошовими коштами на рахунку в Акціонерному товаристві «АКЦЕНТ-БАНК» є протизаконним.
Крім того, відповідачем були порушені вимоги  статті 23 Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення», за приписами частини дев`ятої якої строк зупинення проведення фінансової операції не може перевищувати 30 робочих днів.
У частині третій  статті 2 Господарського процесуального кодексу України  однією з основних засад (принципів) господарського судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у  статті 13 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої  статті 13 Господарського процесуального кодексу України  судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом.
Принцип змагальності сторін полягає в тому, що сторони у процесі зобов`язані в процесуальній формі довести свою правоту, за допомогою поданих ними доказів переконати суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень.
Отже, даний принцип забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладення тягаря доказування на сторони.
Частиною першою  статті 73 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
В силу частини першої  статті 76 Господарського процесуального кодексу України  належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до частини першої  статті 74 Господарського процесуального кодексу України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Збирання доказів у господарських справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 14 Господарського процесуального кодексу України).
Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях та містити неточності у встановленні обставин, які мають вирішальне значення для правильного вирішення спору, натомість висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки мають бути вичерпними, відповідати дійсності і підтверджуватися достовірними доказами.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеною в постанові від 05.06.2020 у справі №920/528/19.

17.10.2019 набув чинності  Закон України від 20.09.2019 № 132-IX "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні", яким було, зокрема внесено зміни до  ГПК України  та змінено назву  статті 79 ГПК України  з "Достатність доказів" на нову - "Вірогідність доказів" та викладено її у новій редакції, фактично впровадивши в господарський процес стандарт доказування "вірогідності доказів".
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Відповідно до  статті 79 ГПК України  наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Верховний Суд у справі № 922/527/23 зазначав про те, що згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, який викладений у постанові від 18.03.2020 зі справи № 129/1033/13-ц, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд у постанові від 16.05.2023 зі справи № 910/16093/18 дійшов таких висновків: "За змістом статті 76 ГПК України належність доказів полягає в тому, що господарський суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення обставин справи. Тобто з усіх наявних у справі доказів суд повинен відібрати для подальшого дослідження та обґрунтування мотивів рішення лише ті з них, які мають зв`язок із фактами, що підлягають установленню при вирішенні спору. Отже, належність доказів нерозривно пов`язана з предметом доказування у справі, який, в свою чергу, визначається предметом позову".
Колегія суддів зазначає, що у матеріалах справи відсутні та відповідачем до місцевого господарського суду не подано жодного доказу на підтвердження того, що блокування рахунку позивача було здійснено відповідачем у відповідності до укладеного між ними договору та чинного законодавства України.
З урахуванням викладеного, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що з огляду на встановлення факту блокування рахунку позивача за відсутності для цього підстав, позовні вимоги про розблокування рахунку та поновлення фінансових операцій по рахунку є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.
За наведених обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновком місцевого господарського суду про наявність підстав для задоволення позову у повному обсязі.
Викладені у апеляційній скарзі аргументи не можуть бути підставами для скасування  рішення  місцевого господарського суду,  оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи та ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, що в сукупності виключає можливість задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства "АКЦЕНТ БАНК".
За змістом    ст. 236 ГПК України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до  ст. 276 ГПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін,  якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального    і    процесуального права.
З огляду на усе вищевикладене, судова колегія апеляційного суду вважає доводи апеляційної скарги безпідставними та такими, що не спростовують обґрунтованих висновків суду першої інстанції, а оскаржуване рішення є таким, що відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, тому підстави, передбачені  ст. 277 ГПК України для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Дніпропетровської області відсутні.
У зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги, згідно вимог  ст. 129 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за її подання і розгляд покладаються на апелянта.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 269, 275, 276, 282-284 ГПК України, суд, -                                                      
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "АКЦЕНТ БАНК" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2024 у справі № 916/1595/24 – залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.10.2024 у справі №916/1595/24 – залишити без змін.
Судові витрати Акціонерного товариства "АКЦЕНТ БАНК" за подання апеляційної скарги на рішення суду покласти на заявника апеляційної скарги.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови виготовлено і підписано 25.02.2025.

Головуючий суддя                                                                                 О.Г. Іванов

Суддя                                                                                                    Т.А. Верхогляд

Суддя                                                                                                               Ю.Б. Парусніков