ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
08 січня 2025 року
м. Київ
 
справа № 369/8821/18
провадження № 61-4088св23
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В., 
 
учасники справи:
позивач (за первісним позовом) -  ОСОБА_1 ,
відповідачі (за первісним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
третя особа- орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, 
 
позивач (за зустрічним позовом): ОСОБА_2 , ОСОБА_5 ,
відповідачі (за зустрічним позовом): ОСОБА_1 , Гатненська сільська рада Фастівського району Київської області, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_6 , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Новохатня Наталія Сергіївна, приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Сподін Ігор Леонідович,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Державна інспекція архітектури та містобудування України, орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2022 року у складі судді Дубас Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року у складі колегії суддів Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,
 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком, за зустрічним позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Новохатньої Наталії Сергіївни, приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Сподіна Ігоря Леонідовича, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Державна інспекція архітектури та містобудування України, орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання незаконним та скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному реєстрі та державної реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна, заборону здійснювати самочинне будівництво.
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком.
 
Первісний позов мотивував тим, що  він є власником житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 .
 
ОСОБА_2 та ОСОБА_7 є власниками сусідньої земельної ділянки, які побудували житловий будинок та обгородили свою земельну ділянку парканом, частина якого знаходиться на його земельній ділянці.
 
За його замовленням проведено експертизу, якою встановлено, що існує накладення земельної ділянки відповідачів на його земельну ділянку, площа накладення становить 63 кв. м. При цьому 9,5 кв. м знаходяться під житловим будинком.
 
Вказував, що відповідачі побудували свій будинок з порушенням будівельних норм на відстані менше одного метра від його житлового будинку, де проживає його родина.
 
Виявлені порушення не дозволяють повною мірою користуватись власним майном та грубо порушують його право власності.
 
В добровільному порядку відповідачі не відновлюють його права.
 
Позивач за первісним позовом просив суд:
- зобов`язати ОСОБА_2 та ОСОБА_7 солідарно усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 та житловим будинком, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом демонтажу частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 (частини житлового будинку, яка знаходиться в межах належної ОСОБА_1 земельної ділянки) та демонтажу огорожі, встановленої в межах земельної ділянки ОСОБА_1 .
 
16 лютого 2022 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог.
 
Вказав, що він та його родина має статус багатодітної родини. Саме з цією метою була придбана спірна земельна ділянка та розпочате будівництво житла у встановленому порядку з поданням відповідної декларації.
 
Саме після цього йому стало відомо, що частина його земельної ділянки зайнята відповідачами.
 
Зараз і без спеціальних знань видно, що площа будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_8 значно збільшилась внаслідок самочинного будівництва.
 
Вважає, що відповідачі сфальсифікували офіційні дані при оформленні права власності на свою земельну ділянку.
 
Договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений з дотриманням закону, підстави для визнання його недійсним відсутні.
 
У добровільному порядку відповідачі відмовляються відновлювати його права та усувати встановлені порушення.
 
Тому, враховуючи уточнені позовні вимоги позивач просив суд:
- усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною земельною ділянкою з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з боку ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 шляхом знесення за рахунок ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 :
 
частини житлового будинку АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на момент його смерті, розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201;
 
частини житлового будинку АДРЕСА_2 , який належав ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на момент його смерті, що збудована з порушеннями пункту 2.20 ДБН 79-92, затверджених наказом Держбуду України від 24 березня 1992 року № 37 та пункту 3.25 ДБН 360-92, затверджених наказом Держкоммістобудування від 17 квітня 1992 року № 44, розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером 3222481202:02:006:0135, що межує із земельною ділянкою 3222481202:02:006:0201;
 
тимчасової споруди у вигляді паркану, розташованої на земельній ділянці ОСОБА_1 , кадастровий номер 3222481202:02:006:0201, що межує із земельною ділянкою 3222481202:02:006:0135.
 
У липні 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_5 звернулися до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Київській області), ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - Київський МНО) Новохатньої Н. С., приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу (далі - Києво-Святошинський РНО) Сподіна І. Л., треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Державна інспекція архітектури та містобудування України, орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання незаконним та скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному реєстрі та державної реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна, заборону здійснювати самочинне будівництво.
 
Зустрічний позов мотивували тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_7 придбали житловий будинок АДРЕСА_2 на 11 років раніше за ОСОБА_1 .
 
Процес приватизації своєї земельної ділянки вони розпочали ще в 2004 році, погодили межі з попередніми власниками будинку позивача та в 2007 році отримали державний акт на право власності на землю.
 
ОСОБА_1 лише в 2007 році розпочав процедуру приватизації, але меж своєї земельної ділянки з ними не погоджував. Тому накладення відбувається на їхню земельну ділянку.
 
ОСОБА_1 розпочав самовільне будівництво житлового будинку з порушенням протипожежних, санітарних, будівельних норм, що призводить до порушення їхніх прав.
 
Їхній житловий будинок був побудований ще в 1960 році попередніми власниками, а тому не може порушувати права сусіда - ОСОБА_1 , який став власником у 2015 році на підставі договору купівлі-продажу.
 
Вказують, що у відповідача відсутній будівельний паспорт на забудову земельної ділянки.
 
Отже, ОСОБА_1 порушує їхнє право власності на нерухоме майно.
 
У лютому 2022 року до суду першої інстанції надійшла заява позивачів (за зустрічним позовом) ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про зміни до зустрічного позову шляхом доповнення підстав зустрічного позову.
 
Вказали, що реєстрацію повідомлення про початок виконання будівельних робіт ОСОБА_1 було проведено 29 жовтня 2021 року, а вже 25 листопада 2021 року - зареєстровано декларацію про готовність до експлуатації об`єкта будівництва на АДРЕСА_1 ,  будівельний паспорт виданий 07 жовтня 2021 року.
 
Тому твердження ОСОБА_1 про неможливість використовувати свою земельну ділянку для будівництва є голослівним, а побудоване самочинне майно має бути знесено за рахунок забудовника.
 
Відповідно до вказаного, позивачі за зустрічним позовом просили суд:
- усунути перешкоди в користуванні та розпорядженням належним житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом:
 
визнання недійсним рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 серпня 2007 року про передачу у власність ОСОБА_9 земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ;
 
визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, яким посвідчується право власності ОСОБА_9 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 ;
 
визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Києво-Святошинського РНО Сподіним І. Л. 25 березня 2015 року за реєстровим № 166, спадкова справа № 1/2015, ОСОБА_6 на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;
 
визнання недійсним договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського МНО Новохатньою Н. С. 21 грудня 2015 року за реєстровим № 4061, земельної ділянки площею 0,2001 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка набута у власність ОСОБА_1 від ОСОБА_6 ;
 
визнання незаконним та скасування рішення приватного нотаріуса Київського МНО Новохатньої Н. С. від 21 грудня 2015 року, індексний номер 27332346 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яким внесений запис про право власності № 12658049 про реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на ОСОБА_1 ;
 
визнання незаконним та скасування в Державному земельному кадастрі України реєстрації права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель та споруд, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на ім`я ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_1 ;
 
- знести незакінчений будівництвом об`єкт, самочинно збудований ОСОБА_1 на земельній ділянці з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201, за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 29 серпня 2022 року, яке Київський апеляційний суд постановою від 24 січня 2023 року залишив без змін, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , треті особи: орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою та житловим будинком, задовольнив частково.
 
Усунув перешкоди ОСОБА_1 у користуванні належною земельною ділянкою з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201 площею 0,2001 га, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення за рахунок ОСОБА_10 та ОСОБА_5 тимчасової споруди у вигляді паркану, розташованої на земельній ділянці ОСОБА_1 , кадастровий номер 3222481202:02:006:0201, що межує із земельною ділянкою 3222481202:02:006:0135, відповідно до висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 10 грудня 2021 року № 12401/21-41/35488/21-41.
 
У задоволенні решти вимог відмовив.
 
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ОСОБА_5 до ОСОБА_1 , Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, ГУ Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_6 , приватного нотаріуса Київського МНО Новохатньої Н. С., приватного нотаріуса Києво-Святошинського РНО Сподіна І. Л., треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Державна інспекція архітектури та містобудування України, орган опіки та піклування виконавчого комітету Гатненської сільської ради Фастівського району Київської області, про визнання недійсним рішення сільської ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, свідоцтва про право на спадщину за законом, договору купівлі-продажу земельної ділянки, визнання незаконним та скасування реєстрації земельної ділянки в Державному земельному реєстрі та державної реєстрації прав на об`єкт нерухомого майна, заборону здійснювати самочинне будівництво відмовив.
 
Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивовано тим, що із висновку експертів вбачається, що технічна документація із землеустрою щодо складання державних актів на право власності на земельну ділянку ОСОБА_9 для будівництва і обслуговування будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_1 розроблена та затверджена з порушеннями вимог земельного законодавства.
 
Позивачі за зустрічним позовом не вказали яким чином недоліки в проекті землеустрою, вказані у висновку, впливають на їхні права при передачі земельної ділянки у власність, оскільки порушення прав позивача має відбутись саме на час прийняття оскаржуваного рішення.
 
Суд врахував, що на час прийняття спірного рішення та передачі земельної ділянки, спору між ОСОБА_9 та ОСОБА_11 не існувало, остання без зауважень погодила спільну межу.
 
Крім цього, позивачі за зустрічним позовом не надали жодних належних та допустимих доказів порушення особистих прав у спірних правовідносинах, так і не навели обґрунтованих мотивів, яким чином оскаржуване рішення та подальші правочини породжують, змінюють або припиняють права та обов`язки ОСОБА_12 та ОСОБА_5 у даних правовідносинах.
 
Вимоги за зустрічним позовом про знесення незавершеного самочинного будівництва ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, оскільки  ОСОБА_2 та ОСОБА_5 не надали належних доказів порушення їхніх прав як суміжних землекористувачів. Сам факт самочинного будівництва не є достатньою підставою для знесення вказаного будівництва.
 
Щодо вимог ОСОБА_1 про знесення майна ОСОБА_2 і ОСОБА_5 суд встановив, що на АДРЕСА_2 самочинно збудовані: житловий будинок і гараж. Дозвільна документація на забудову відсутня (листи КП БТІ та ДАБІ). Експертиза підтвердила, що 1 кв. м будинку розташований на сусідній ділянці, але не визначила, чи можлива перебудова для усунення порушень, чи потрібне знесення.
 
Відмовляючи у задоволенні цієї вимоги за основним позовом, суд першої інстанції врахував, що площа будинку, яку зайнято будовою, є невеликою та суттєво не впливає на користування ОСОБА_1 своєю земельною ділянкою близько 0,20 га, а також те, що обидві сторони розпочали самочинне будівництво з порушеннями (щодо будівництва близько до межі).
 
Суд також виходив з того, що позивач не довів порушення його права користування земельною ділянкою, яка здійснена на суміжній земельній ділянці.
 
Щодо вимог ОСОБА_1 про знесення паркану, суд встановив, що тимчасова споруда у вигляді паркану, яка входять до складу домоволодіння АДРЕСА_2 , фактичне місцезнаходження якої визначене за результатами проведених топографо-геодезичних робіт, частково розташована в межах земельної ділянки (згідно бази даних ДЗК) з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201, розташованої за адресою: буд. АДРЕСА_1 , а саме довжиною 115,88 м.
 
Відповідачі за первісним позовом не надали доказів на спростування висновку експерта щодо розташування паркану.
 
Отже, відповідачі встановили паркан, який розташовується на земельній ділянці позивача ОСОБА_1 , чим порушили його права.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі, поданій у березні 2023 року до Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісних позовних вимог та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Рух касаційної скарги в суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 квітня 2023 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її із Києво-Святошинського районного суду Київської області. 
 
21 квітня 2023 року справу розподілено колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц та у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц.
 
У касаційній скарзі зазначається, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили можливість проведення перебудови відповідного самочинного будівництва та наявності на це згоди чи відмови відповідачів у справі. Суди не призначили повторну земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою.
 
Доводи інших учасників справи
 
У червні 2023 року ОСОБА_2 та ОСОБА_5 надіслали відзив на касаційну скаргу у якому просять касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
 
Фактичні обставини справи
 
Суд встановив, що 11 квітня 1990 року ОСОБА_13 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_14 , видане державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Київської області.
 
01 березня 2004 року ОСОБА_13 та ОСОБА_9 уклали договір дарування житлового будинку загальною площею 69 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за вказаною адресою.
 
Право власності ОСОБА_9 на житловий будинок зареєстровано, що підтверджується витягом від 05 березня 2004 року № 3005533.
 
Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 серпня 2007 року передано у власність ОСОБА_9 земельну ділянку площею 0,20 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель та споруд на АДРЕСА_1 . 
 
З технічної документації на земельну ділянку на АДРЕСА_1 вбачається, що суміжним землевласником від А до Б є землевласник ОСОБА_2 , яка і підписала акт на зберігання межових знаків та установлення і погодження меж землекористування. Жодних зауважень не висловлено.
 
25 березня 2015 року ОСОБА_6 отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку та житловий будинок, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до земельно-кадастрових книг Віто-Поштової сільської ради за адресою: АДРЕСА_1 , закріплена земельна ділянка площею спочатку - 0,20 га (за ОСОБА_14 , ОСОБА_13 ), потім - 0,2001 га ( ОСОБА_9 ).
 
21 грудня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею 69 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
21 грудня 2015 року ОСОБА_6 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2001 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , з кадастровим номером 3222481202:02:006:0201.
 
Право власності ОСОБА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (витяг від 21 грудня 2015 року № 50420564).
 
22 грудня 2003 року ОСОБА_15 отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 27 лютого 2004 року продовжив строк прийняття спадщини ОСОБА_16 на житловий будинок АДРЕСА_2 , після смерті ОСОБА_17 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 (справа № 2-733/04).
 
При розгляді справи судом було встановлено, що ОСОБА_17 прийняла спадщину після смерті своєї матері - ОСОБА_15 .
 
Згідно із довідкою Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 10 червня 2004 року № 208: за покійною ОСОБА_18 по земельно-шнуровим книгам рахувалась земельна ділянка площею 0,29 га на праві постійного користування в АДРЕСА_2 ; на ділянці успадкований ОСОБА_16 житловий будинок на підставі рішення суду, але земельна ділянка не передана йому у власність.
 
24 червня 2004 року ОСОБА_16 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 уклали договір купівлі-продажу житлового будинку загальною корисною площею 50,2 кв. м з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Право власності ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на житловий будинок зареєстровано в КП БТІ, що підтверджено витягом від 18 червня 2004 року № 3905957.
 
Відповідно до земельно-кадастрових книг Віто-Поштової сільської ради за адресою: АДРЕСА_2 , закріплена земельна ділянка площею спочатку - 0,29 га, потім - 0,2240 га.
 
Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 серпня 2004 року надано дозвіл ОСОБА_2 та ОСОБА_7 на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,25 га у спільну часткову власність (у рівних частинах кожний) для обслуговування житлового будинку і господарських споруд в АДРЕСА_2 .
 
Рішенням Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 20 липня 2006 року затверджено матеріали інвентаризації земельної ділянки згідно фактичної площі користування 0,2240 га ОСОБА_2 та ОСОБА_7 та внесено зміни в рішення ради від 26 серпня 2004 року, передано безкоштовно ОСОБА_2 та ОСОБА_7 земельну ділянку площею 0,2240 га у спільну часткову власність (по 1/2 частині кожному) для обслуговування житлового будинку і господарських споруд в АДРЕСА_2 .
 
13 червня 2007 року ОСОБА_7 та ОСОБА_2 отримали державний акт (серія ЯЕ № 107918) про право власності на земельну ділянку площею 0,2240 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер 3222481202:02:006:0135.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в оскаржуваній частині - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
 
Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
 
За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Колегія суддів Верховного Суду звертає увагу, що у цій справі рішення суду першої інстанції в частині задоволення вимоги позивача за первісним позовом про знесення паркану, а також в частині відмови у задоволенні зустрічного позову учасниками справи в апеляційному суді не оскаржувалось, а тому Верховним Судом не переглядається.
 
Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Згідно із статтею 152 ЗК України землевласник або землекористувач може вимагати усунення яких-небудь порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодуванні заподіяного збитку.
 
Відповідно до частин першої, другої, четвертої, сьомої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
 
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
 
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
 
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
 
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

У постанові Верховного Суду від 10 грудня 2021 року у справі № 354/628/16-ц зроблено висновок, що «у зв`язку з істотним відхиленням від проекту або порушенням будівельних норм право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають відповідні органи державної влади або місцевого самоврядування. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. […] Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення. При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо. Під істотним порушенням будівельних норм і правил з огляду на положення Законів України «Про основи містобудування»; «Про архітектурну діяльність»; «Про регулювання містобудівної діяльності»; постанови Кабінету Міністрів України «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт» від 13 квітня 2011 року № 466 необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо. Таким чином, за змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою».
 
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2022 рокуу справі № 522/9197/17 зазначено, що порушення будівельних норм чи відхилення від проєкту без установлення факту порушення прав позивача не є самостійною підставою для задоволення позову про знесення самочинного будівництва, поданого особою, яка не наділена державою функціями зі здійснення контролю за дотриманням законодавства в архітектурно-будівельній сфері.
 
Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що будівництво на АДРЕСА_1 є самочинним, оскільки роботи проводилися без дотримання меж із сусідніми ділянками (депутатський акт від 08 липня 2017 року), інвентаризаційна справа підтверджує самочинність, відсутні докази отримання ОСОБА_1 вимоги ДАБІ від 23 лютого 2018 року, перевірка ДАБІ від 13 березня 2018 року не встановила порушень через недопуск на об`єкт і відсутність поданих документів. Матеріали справи не містять інформації про державну реєстрацію вказаного будівництва.
 
Також, самочинність будівництва на АДРЕСА_2 встановлена судами та підтверджується матеріалами справи, а саме: висновком КП БТІ в якому вказано, що реконструкція житлового будинку (142,2 кв. м) та зведення гаража (7,75 ? 5,83 м) здійснені без дозвільної документації; листом відділу містобудування від 07 жовтня 2019 року, у якому зазначено, що будівельний паспорт забудови земельної ділянки не видавався, технічна документація відсутня; відповіддю ДАБІ від 26 вересня 2019 року, інвентаризаційною справою, що підтверджує факт самочинного будівництва.
 
Відповідно до статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об`єктів містобудування належить відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред`явлено до суду в разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимог, установлених у приписі про усунення порушень законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об`єкта є неможливою.
 
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови (постанова Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року у справі № 642/7110/15-ц).
 
Європейський суд з прав людини у справі «Іванова і Черкезов проти Болгарії» (№ 46577/15) від 21 квітня 2016 року, підтвердив, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді коли використано усі передбачені законодавством заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
 
Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14 виклав правову позицію про те, що вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення їхніх прав.
 
З матеріалів справи відомо, що ОСОБА_1 надав суду висновок експертного дослідження від 11 червня 2018 року № 2529, проте суди встановили, що вказаний висновок є неповним, адже експерт досліджував лише надані позивачем документи, не залучаючи матеріали відповідачів. Також, не зазначено можливості усунення порушень через перебудову чи необхідність знесення.
 
Суди врахували незначний вплив самочинного будівництва на користування ділянкою ОСОБА_1   та порушення з обох сторін при будівництві біля межі. 
 
Отже, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано відмовили у задоволенні позовної вимоги про знесення частини житлового будинку, оскільки позивач не довів порушення права користування земельною ділянкою, а спірне будівництво мало незначний вплив та супроводжувалося порушеннями з обох сторін.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили питання можливості перебудови житлового будинку, а також наявності згоди заявника щодо здійснення такої перебудови, є безпідставними.
 
У цій справі, з огляду на висновок експертного дослідження від 11 червня 2018 року № 2529, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного переконання, що самочинне будівництво відповідачів мало незначний вплив на можливість користування земельною ділянкою позивача ОСОБА_1 . При цьому встановлено, що обидві сторони допускали порушення при здійсненні будівництва, зокрема у частині дотримання відстані до межі земельних ділянок. Водночас позивач не надав достатніх доказів, які б підтверджували факт порушення його права користування належною йому земельною ділянкою. З огляду на ці обставини, суди дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. У свою чергу, Верховний Суд в силу положень частини першої статті 400 ЦПК України позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій.
 
Доводи касаційної скарги про те, що суди не призначили додаткової експертизи є безпідставними, оскільки сторони не заявляли клопотання про призначення такої експертизи.
 
Посилання в касаційній скарзі на те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 725/5630/15-ц та у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц є безпідставними, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
 
Отже, доводи касаційної скарги не спростовують зроблені у справі висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З огляду на вищевказане колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині - без змін, оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 серпня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2023 року в частині відмови в задоволенні вимоги первісного позову про знесення частини житлового будинку залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:	А. І. Грушицький                                                                           І. В. Литвиненко                                                                                          Є. В. Петров