ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 лютого 2025 року
м. Київ
справа № 990/99/24
провадження № 11-280 заі 24
Велика Палата Верховного Суду у складі:
головуючого Уркевича В. Ю.,
судді-доповідача Кривенди О. В., 
суддів Банаська О. О., Булейко О. Л., Власова Ю. Л., Воробйової І. А., Гриціва М. І., Єленіної Ж. М., Короля В. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Погрібного С. О., Ступак О. В., Ткача І. В., Ткачука О. С., Усенко Є. А., Шевцової Н. В.,
за участю:
секретаря судового засідання Іванової Н. П.,
позивачки ОСОБА_1 ,
представника відповідача Леошка Д. Д.,
розглянула в судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2024 року (суддя-доповідач Губська О. А., судді Білак М. В., Загороднюк А. Г., Мацедонська В. Е., Соколов В. М.) у справі № 990/99/24 за її позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправним і скасування рішення,
УСТАНОВИЛА:
Короткий зміст та обґрунтування наведених у позовній заяві вимог
1.           У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду як суду першої інстанції з позовом до ВККС, в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення Комісії від 28 лютого 2024 року № 258/дс-24, ухвалене за результатами проведення співбесіди з переможцями конкурсу на зайняття вакантних посад місцевих судів, оголошеного рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року 
№ 258/дс-24 (далі - Спірне рішення, рішення Комісії № 258/дс-24).
2.           На обґрунтування позовних вимог зазначала, що рішення Комісії № 258/дс-24 є неправомірним, оскільки порушує права та законні інтереси позивачки щодо участі у конкурсі та отримання рекомендації про призначення на посаду судді, конституційний принцип верховенства права, Закон України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - Закон № 1402-VIII).
3.           Посилалася на те, що недоліки, виявлені під час подання нею декларації, не можуть слугувати підставою для прийняття відповідачем рішення про її невідповідність критеріям доброчесності. При цьому зауважувала, що в оскаржуваному рішенні зазначено саме про недоліки в заповненні декларації, а не про грубі порушення.
4.           Щодо незазначення нею у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, вартості квартир: площею 43,14 м2 (право власності набуто 08 лютого 2001 року) та площею 46,1 м2 (право власності набуто 14 квітня 2016 року); двох автомобілів: «Toyota Prius» 2009 року випуску та «Hyundai Santafe» 2013 року випуску та застосування позначки щодо вартості цього майна «Не відомо» позивачка вказувала, що відповідно до абзацу восьмого пункту 10 розділу III Порядку заповнення та подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого наказом Національного агентства з питань запобігання корупції 23 липня 2021 року № 449/21 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 липня 2021 року за № 987/36609; далі - Порядок № 449/21) якщо правовстановлюючі документи відсутні та/або вартість майна ні на дату набуття права, ні за його останньою оцінкою суб`єкту декларування не відома і не повинна бути відома з будь-яких інших джерел, а оцінка майна суб`єктом декларування / членом його сім`ї не проводилася, при заповненні відповідного поля декларації про вартість майна слід обрати позначку «Нe відомо».
5.           З приводу одночасного перебування під присягою державного службовця та присягою адвоката ОСОБА_1. зазначала, що положення Закону України від 19 грудня 1992 року № 2887-ХІІ «Про адвокатуру» (далі - Закон № 2887-ХІІ; чинного на момент отримання нею права на заняття адвокатською діяльністю [20 листопада 2008 року]) жодним чином не регулювали питання щодо обов`язку адвоката повідомляти про настання обставин, визначених частиною другою статті 2 цього Закону, а саме: про роботу в суді, прокуратурі, нотаріаті, органах внутрішніх справ, служби безпеки, державного управління. При цьому орган, до якого таке повідомлення мало б надсилатись, вказаним Законом не визначався. Саме із прийняттям Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) в адвоката виник обов`язок звертатися до ради адвокатів регіону із заявою про зупинення адвокатської діяльності в разі виникнення обставин несумісності. Вказувала, що обставини несумісності можуть виникнути в особи, яка набула статус адвоката (склала присягу та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю) та почала вчиняти дії, що можуть бути визначені як адвокатська діяльність. З огляду на викладене, сам факт складання особою присяги та отримання нею свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не можуть бути визнані такою діяльністю, оскільки отримання свідоцтва підтверджує лише можливість особи в майбутньому вчиняти дії, спрямовані на захист інтересів клієнта, тобто здійснювати адвокатську діяльність. При цьому положення Закону № 5076-VI не зобов`язують особу з моменту отримання нею свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю одразу здійснювати таку діяльність, оскільки норми статті 31 цього Закону наділяють таку особу альтернативною моделлю поведінки. Доказів того, що позивачка, працюючи на посаді секретаря судового засідання, а згодом помічника судді, вчиняла дії, що відповідно до статей 1, 5 Закону № 2887-ХІІ і статей 1, 19 чинного Закону № 5076-VI визначені як адвокатська діяльність, членом колегії ВККС Волковою Л. М. не надано, як і не було проведено відповідної перевірки. Зазначає, що у членів колегії були відсутні підстави вважати, що нею у період перебування на державній службі здійснювалась адвокатська діяльність, несумісна з посадою секретаря судового засідання, а згодом і помічника судді, оскільки у цьому випадку, з урахуванням норм Конституції України та практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), право обирати професію не може бути несумісним з будь-яким іншим правом, оскільки охоплює і гарантує особі право вибору професії, а несумісність стосується реалізації цього права і фактичного здійснення діяльності. Крім того, позивачка зауважувала, що безпідставними є доводи членів ВККС Волкової Л. М. та Сидоровича Р. М. про перебування ОСОБА_1 одночасно під дією двох присяг - державного службовця та адвоката, оскільки складання присяги особою, стосовно якої прийнято рішення про видачу свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, пов`язується із взяттям такою особою зобов`язань щодо належного виконання в майбутньому обов`язків адвоката під час здійснення адвокатської діяльності і не стосується безпосереднього виконання обов`язків держслужбовця, як і не ставиться в залежність.
6.           Щодо незазначення у відповідному розділі декларації членства в Національній асоціації адвокатів України (далі - НААУ) позивачка посилалася на те, що наявність в особи свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не є формою волевиявлення щодо вступу до об`єднання громадян - НААУ, тим більше що значна частина адвокатів отримала таке свідоцтво ще до набрання чинності Законом № 5076-VI. Стаття 45 Закону № 5076-VI суперечить Конституції України, законам і міжнародним зобов`язанням України, примусове членство в НААУ є незаконним. Позивачка зазначає, що вона в жодний спосіб не виявляла волю до вступу у члени НААУ у зв`язку із прийняттям Закону № 5076-VI. Тому відсутні підстави для зазначення такої інформації у відповідному розділі декларації.
7.           З приводу того, що на питання анкети кандидата на посаду судді, яке звучить однозначно і зрозуміло: «Чи займаєте / займали ви посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування», кандидатка відповіла: «Ніколи не займала посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування», хоча не заперечує факту роботи секретарем судового засідання та помічником судді, які належали до такої категорії посад, позивачка зазначала, що негативна відповідь на вказане питання не мала ніякого умислу приховати будь-яку інформацію, оскільки вся трудова діяльність відображена у поданій трудовій книжці, про що стверджує і Комісія. Крім того, вказане не є істотним порушенням заповнення анкети, що вплинуло на достовірність наданих нею документів та зазначення особистої інформації.
8.           Щодо твердження Комісії про те, що під час співбесіди як підставу для оскарження в суді постанови інспектора з паркування ОСОБА_1 наводить дані, зібрані нею одноосібно та отримані на основі власних замірів відстаней та розрахунків без жодної належної фіксації цих доказів та складання процесуальних документів уповноваженими особами, зазначаючи при цьому, що свідків фіксації її дій не було, позивачка вказує, що Комісія перебрала на себе функції суду і надала оцінку доказам, якими обґрунтована позовна заява.
9.           З приводу вирішення модельної ситуації, яка була надана позивачці під час проведення співбесіди, в результаті чого Комісія дійшла  висновку, що кандидат виявила нерозуміння та/або ігнорування положень Кодексу суддівської етики, Бангалорських принципів поведінки суддів від 19 травня 2006 року (схвалених Резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН 27 липня 2006 року № 2006/23) (далі - Бангалорські принципи) і не пояснила свої мотиви «виходу» за межі стандартної поведінки судді у таких випадках, ОСОБА_1 зазначала, що наявність протилежного бачення ситуації та/або подій, яким Комісія не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії, не є підставою для розумного сумніву в невідповідності посаді, на яку претендує кандидат.
10.        З огляду на викладене просила визнати протиправним та скасувати Спірне рішення.  
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
11.        Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду рішенням від 17 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовив.
12.        Своє рішення мотивував тим, що ненадання інформації щодо вартості належного позивачці майна унеможливлює оцінку Комісією законності набуття майна кандидаткою та свідчить про обґрунтованість сумніву в джерелах походження майна.
13.        Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 не могла не знати  того, що невжиття нею заходів для з`ясування свого майнового стану та майнового стану членів сім`ї у частині відомостей, які за законом мають бути відображені в декларації, може бути обставиною, що викликає обґрунтований сумнів у її доброчесності як кандидатки на посаду судді.
14.        Позивачка була обізнана про своє право надати пояснення з приводу вартості придбаного нею майна. Водночас ОСОБА_1 не надала Комісії документів на підтвердження вартості майна, що належить їй на праві власності, як до проведення співбесіди так і під час її проведення. Не були надані ці документи і під час розгляду справи у суді. Натомість позивачка наполягала, що з огляду на відсутність відомостей про вартість майна у правовстановлюючих документах її дії щодо проставлення у відповідному розділі декларації позначки «Не відомо» є правомірними.
15.        Комісія, як установив суд, не перешкоджала позивачці у наданні зазначених відомостей, однак позивачка вважала, що їх надання не є її обов`язком.
16.        За таких обставин суд першої інстанції дійшов висновку про те, що Комісія була позбавлена можливості оцінити співвідношення доходів та видатків, оскільки відсутня інформація про вартість видатків, пов`язаних з придбанням майна, а отже, відсутні вихідні дані оцінки обов`язкового критерію.  
17.        Щодо перебування позивачки одночасно під присягою державного службовця та присягою адвоката суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2887-ХІІ (втратив чинність згідно із Законом № 5076-VI) адвокат не може працювати в суді, прокуратурі, нотаріаті, органах внутрішніх справ, служби безпеки, державного управління.
18.        Відповідно до частини першої статті 7 Закону № 5076-VI несумісною з діяльністю адвоката є робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1700-VII «Про запобігання корупції» (далі - Закон № 1700-VII).
19.        Відповідно до пункту 1 частини першої статті 25 Закону № 1700-VII особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.
20.        Відповідно до частини другої статті 7 Закону № 5076-VI у разі виникнення обставин несумісності, встановлених частиною першою цієї статті, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про зупинення адвокатської діяльності.
21.        Наведене дає підстави для висновку, що особа, яка перебуває на службі в органах державної влади, не може займатися адвокатською діяльністю та виконувати іншу оплачувану роботу.
22.        Системне тлумачення положень Закону № 5076-VI свідчить про те, що термін «діяльність адвоката» є тотожним терміну «адвокатська діяльність».
23.        Суд першої інстанції послався на практику Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 826/9606/17, від 06 липня 2023 року у справі № 500/4859/21 та від 10 лютого 2021 року у справі № 822/1309/17.
24.        З огляду на викладене Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду дійшов висновку про правильність висновків відповідача, що ОСОБА_1 мала б врегулювати питання щодо несумісності діяльності адвоката та посади державної служби категорії «В» - секретаря судового засідання та помічника судді.
25.        Що стосується необхідності зазначення ОСОБА_1 у відповідному розділі декларації інформації про своє членство в НААУ суд першої інстанції зазначив таке.
26.        Відповідно до пункту 12 частини першої статті 46 Закону № 1700-VIІ у декларації зазначаються відомості про входження суб`єкта декларування до керівних, ревізійних чи наглядових органів громадських об`єднань, благодійних організацій, саморегулівних чи самоврядних професійних об`єднань, членство в таких об`єднаннях (організаціях) із зазначенням назви відповідних об`єднань (організацій) та їх коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
27.        Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 5076-VI  НААУ є недержавною некомерційною професійною організацією, яка об`єднує всіх адвокатів України та утворюється з метою забезпечення реалізації завдань адвокатського самоврядування.
28.        Рекомендації щодо відображення в декларації відомостей про те, що суб`єкт декларування є членом НААУ (навіть якщо право на заняття адвокатською діяльністю зупинено), містяться в роз`ясненнях Національного агентства з питань запобігання корупції (далі - НАЗК) від 29 грудня 2021 року та 13 листопада 2023 року, які представлені на сайті НАЗК у відкритому доступі.
29.        З огляду на зазначене суд першої інстанції погодився з висновками Комісії, що ОСОБА_1 мала  зазначити в декларації інформацію про членство в НААУ.
30.        Також суд першої інстанції погодився з тим, що Комісія при прийнятті оскаржуваного рішення врахувала, що на питання анкети кандидата на посаду судді, яке звучить однозначно і зрозуміло: «Чи займаєте / займали ви посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування», кандидатка відповіла: «Ніколи не займала посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування», хоча не заперечує факт роботи секретарем судового засідання та помічником судді, які належали до такої категорії посад.
31.        Твердження позивачки, що Комісія перебрала на себе функції суду і надала оцінку доказам, якими обґрунтована її ( ОСОБА_1 ) позовна заява про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, суд першої інстанції визнав помилковими, оскільки текст Спірного рішення не містить тверджень про оцінку дій позивачки щодо оскарження постанови інспектора з паркування та врахування такого висновку як підстави для ухвалення цього рішення. У рішенні Комісії № 258/дс-24 зазначено зміст проведеної співбесіди з ОСОБА_1 та відображені питання, які були предметом обговорення.
32.        Крім того, як зазначив суд першої інстанції, під час співбесіди ОСОБА_1 , вирішуючи модельну ситуацію щодо поведінки та права коментування прийнятого судового рішення, оскарження рішення суддею та коментування цього рішення іншим суддею, який його постановляв, виявила нерозуміння та/або ігнорування положень Кодексу суддівської етики, Бангалорських принципів і не пояснила свої мотиви «виходу» за межі стандартної поведінки судді у таких випадках.
33.        Так, членом Комісії було поставлено питання, чи може суддя коментувати рішення, яке було прийнято па підставі його позовної заяви щодо виплати йому суддівської винагороди. Позивачка відповіла ствердно. Аналогічною була і відповідь на питання з приводу такого коментування у Facebook. 
34.        На думку позивачки, наявність протилежного бачення ситуації та/або подій, яким Комісія не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії, не є підставою для розумного сумніву в невідповідності посаді, на яку претендує кандидат.
35.        Оцінюючи ці доводи ОСОБА_1 , Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що відповідно до Кодексу суддівської етики (в редакції, чинній на час проходження позивачкою співбесіди) суддя не може робити публічних заяв, коментувати в засобах масової інформації справи, які перебувають у провадженні суду, та піддавати сумніву судові рішення, що набрали законної сили. Суддя не має права розголошувати інформацію, що стала йому відома у зв`язку з розглядом справи.
36.        З огляду на встановлені обставини справи та норми чинного законодавства суд першої інстанції дійшов висновку, що Спірне рішення у межах заявлених позовних вимог відповідає критеріям, визначеним частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі ? КАС України).
Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
37.        В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права і порушив норми процесуального права.
38.        Зокрема, зазначає, що суд першої інстанції, дійшовши висновку про невідповідність позивачки критеріям доброчесності, не зазначив, яким саме критеріям доброчесності, вона як кандидатка на посаду судді не відповідає. Не зазначено це і в Спірному рішенні.
39.        Посилається на те, що ні ВККС, ні Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду не застосували Переліку індикаторів, які вказують на недоброчесність, погоджених за попередніми домовленостями ВККС спільно з Громадською радою доброчесності 09 листопада 2023 року. 
40.        Твердить, що наявність обґрунтованого сумніву має встановлюватися ВККС на підставі чітких та переконливих доказів, а відповідність кандидата на посаду судді тому чи іншому індикатору ще потрібно довести. Водночас, використовуючи чіткі та переконливі докази, кандидат на посаду судді має розвіяти обґрунтований сумнів у наявності індикатора (показника), що може свідчити про його невідповідність критеріям професійної етики та доброчесності.
41.        Наголошує, що ґрунтувати своє рішення Комісія має на доказах, а не спроможності чи неспроможності кандидата на посаду судді щось довести. На ВККС покладається обов`язок забезпечення високого рівня юридичної аргументації і обґрунтованості у своїх рішеннях, як наслідок, дотримання належної правової процедури. Водночас, як зауважує позивачка, ні в Спірному рішенні, ні у відзиві на позовну заяву представник відповідача про оцінювання її на доброчесність як кандидатки на посаду судді вказані індикатори не зазначає, із чого можна зробити висновок, що вони застосовані не були.
42.        Звертає увагу на те, що надання ВККС рекомендації тому чи іншому кандидату ґрунтується не на рівноправності, а виключно на особистому переконанні, що гарно демонструє рішення про рекомендацію ОСОБА_4 на призначення суддею Шевченківського районного суду міста Києва.
43.        Щодо обов`язкової участі адвоката у НААУ ОСОБА_1 посилається на те, що законодавча новела, яка зобов`язує адвокатів бути членами НААУ,  прийнята лише у 2012 році, тоді як вона отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю у 2008 році. Зазначає, що примусове членство в НААУ суперечить Конституції України.
44.        Мовить про те, що НААУ не є юридичною особою публічного права, а є звичайною громадською організацією, що об`єднує осіб на добровільних засадах. Обов`язкове членство в НААУ порушує конституційні права особи та суперечить як внутрішньому законодавству України, так і міжнародним зобов`язанням України щодо прав людини. Отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не є і не може вважатися вираженням волевиявлення на вступ до НААУ, оскільки такий вступ здійснюється під примусом і суперечить принципам добровільності, закріпленим у статті 36 Конституції України та статті 11 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
45.        З приводу повноти заповнення декларації щодо майна ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що інформація про вартість декларування на дату набуття права відображається на підставі документа, відповідно до якого набуто право (за його наявності). Якщо правовстановлюючі документи відсутні та/або вартість майна ні на дату набуття права, ні за його останньою оцінкою суб`єкту декларування не відома і не повинна бути відома з будь-яких інших джерел, а оцінка майна суб`єктом декларування / членом його сім`ї не проводилася, при заповненні відповідного поля декларації про вартість майна слід обрати позначку «Не відомо» (крім цінного рухомого майна, право на яке набуто після подання першої декларації, та криптовалюти) (абзац восьмий пункту 10 розділу ІІІ Порядку № 449/21). 
46.        Не погоджується  із твердженням Комісії  про наявність сумніву в її доброчесності через те, що вона одночасно була під присягою державного службовця і присягою адвоката, оскільки отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю 20 листопада 2008 року, перебувала на посаді державної служби категорії «В» - секретаря судового засідання та помічника судді та не зверталася жодного разу з відповідним клопотанням до органу адвокатського самоврядування. Зазначає, що положення Закону № 2887-ХІІ жодним чином не регулювали питання щодо обов`язку адвоката повідомляти про настання обставин, визначених частиною другою статті 2 цього Закону, а саме про роботу: в суді, прокуратурі, нотаріаті, органах внутрішніх справ, служби безпеки, державного управління. При цьому орган, до якого таке повідомлення мало б надсилатись, вказаним Законом не визначався. Із прийняттям Закону № 5076-VІ у липні 2012 року в адвоката виник обов`язок звертатися до ради адвокатів регіону із заявою про зупинення адвокатської діяльності в разі виникнення обставин несумісності. Тобто до 2012 року закон не зобов`язував звертатися до ради адвокатів регіону із заявою про зупинення адвокатської діяльності в разі виникнення обставин несумісності. 
47.        Також звертає увагу на те, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 822/1309/17 зазначила, що аналіз понять «адвокат» та «адвокатська діяльність», що наведені у статті 1 Закону № 5076-VІ, а також зміст статей 4, 6, 19 цього Закону свідчать про те, що обставини несумісності з діяльністю адвоката, визначені статтею 7 зазначеного Закону, виникають для осіб, які мають (уже отримали) такий статус. Водночас наголосила, що обмеження і способи їх усунення встановлені для осіб, які вже мають статус адвоката та які бажають займатись іншою (не сумісною з діяльністю адвоката) діяльністю.
48.        З огляду на таку правову позицію обставини несумісності можуть виникнути в особи, яка набула статус адвоката (склала присягу та отримала свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю) та почала вчиняти дії, що можуть бути визначені як адвокатська діяльність. Сам факт складання особою присяги та отримання нею свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю не може бути визначений як адвокатська діяльність, оскільки отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю підтверджує лише можливість особи в майбутньому вчиняти дії, спрямовані на захист інтересів клієнта, тобто здійснювати адвокатську діяльність. 
49.        Твердить про те, що доказів того, що вона, працюючи на посаді секретаря судового засідання, а згодом помічника судді, вчиняла дії, що відповідно до статей 1, 5 Закону № 2887-ХІІ (чинного на момент отримання  свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю) і статей 1, 19 Закону № 5076-VІ визначені як адвокатська діяльність, членом колегії Комісії Волковою Л. М. не надано, як і не було проведено відповідної перевірки.
50.         ОСОБА_1 , посилаючись на статтю 15 Закону № 2887-ХІІ, вважає необґрунтованими твердження членів Комісії про те, що вона, маючи свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, одночасно перебувала під дією двох присяг - державного службовця та адвоката. Зазначає, що факти здійснення нею діяльності, яка є несумісною з обійманням посади державного службовця, в матеріалах особової справи відсутні. Перевірки щодо цього не було.
51.        Що стосується того, що на запитання анкети кандидата на посаду судді  «Чи займаєте / займали ви посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування» вона відповіла «Ніколи не займала посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування», зазначає, що анкета є одним з інструментів проведення дослідження біографії особи для цілей добору суддів, а відповіді на її запитання кандидат формулює самостійно. Така (негативна) відповідь на зазначене питання не мала ніякого умислу приховати будь-яку інформацію, оскільки вся трудова діяльність відображена у поданій трудовій книжці, про що стверджує і Комісія. До того ж це не є істотним порушенням заповнення анкети, що вплинуло на достовірність наданих нею документів. Дефекти заповнення / оформлення анкети можуть бути усунуті шляхом перевірки і якщо сумнівів у достовірності не виникло чи вони зникли, якщо були, вони можуть бути еквівалентними «доктрині нешкідливої помилки».
52.        Вважає, що, вказавши у Спірному рішенні: «Як підставу для оскарження в суді постанови інспектора з паркування ОСОБА_1 наводить дані, зібрані нею одноосібно та отримані на основі власних замірів відстаней та розрахунків без жодної належної фіксації цих доказів та складання процесуальних документів уповноваженими особами, зазначаючи при цьому, що свідків фіксації її дій не було», Комісія перебрала на себе функції суду і надала оцінку доказам, якими обґрунтована позовна заява про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення.
53.        Комісія, посилаючись у Спірному рішенні на те, що в письмових поясненнях ОСОБА_1 вказує, що у випадку її звернення до апеляційного суду з оскарженням ухвали суду першої інстанції її скаргу не буде задоволено і справа буде безперспективною, оскільки розглядатиметься суддею, з яким у неї склалися неприязні відносини, а отже, він не зможе об`єктивно розглянути справу, фактично навела в якості аргументів письмові пояснення ОСОБА_1 , які нею не подавалися і в матеріалах досьє відсутні. Отже, вважає, що Комісія перевищила повноваження на застосування дискреції та допустила аргументацію прийнятого рішення на підставі доказів, що не подавались кандидатом на посаду судді, й такі взагалі відсутні.
54.        Висловлює ОСОБА_1 свою незгоду і з таким висновком Комісії: «під час співбесіди членом Комісії було запропоновано кандидатці (як судді) модельну ситуацію щодо поведінки та права коментування прийнятого судового рішення, оскарження рішення суддею та коментування цього рішення іншим суддею, який його постановляв. На переконання Комісії, кандидатка виявила нерозуміння та/або ігнорування положень Кодексу суддівської етики, Бангалорських принципів і не пояснила свої мотиви «виходу» за межі стандартної поведінки судді у таких випадках».
55.        Так, ОСОБА_1 зазначає, що їй було поставлене питання: «Чи може суддя коментувати рішення, яке було прийнято на підставі його позовної заяви щодо виплати йому суддівської винагороди?». Вона ( ОСОБА_1 ) відповіла: «Так». На запитання члена Комісії: «Навіть у Facebook?», відповіла: «Так». Інших запитань та/або моделюючих ситуацій загального характеру, як-от зазначено у Спірному рішенні, а саме «щодо поведінки та права коментування прийнятого судового рішення, оскарження рішення суддею та коментування його рішення іншим суддею, який його постановляв», не було.
56.        Не погоджується позивачка з твердженням ВККС, що вона виявила нерозуміння та/або ігнорування положень Кодексу суддівської етики, Бангалорських принципів і не пояснила свої мотиви «виходу» за межі стандартної поведінки судді у таких випадках. Зазначає, що наявність протилежного бачення ситуації та/або подій, яким Комісія не може надати розумного пояснення або які свідчать про можливість іншої версії, не є підставою для розумного сумніву в невідповідності посаді, на яку вона претендує.
Позиція відповідача
57.        У відзиві на апеляційну скаргу ВККС посилається на те, що під час співбесіди ОСОБА_1 не надала належного обґрунтованого пояснення, чому не вказала вартість об`єктів нерухомого майна (квартири площею 43,14 м2 [право власності на вказану квартиру набуто 08 лютого 2001 року]; квартири площею 46,1 м2 [право власності набуто 14 квітня 2016 року]) на дату набуття права чи за останньою грошовою оцінкою. ОСОБА_1 не могла бути необізнаною про вартість квартири, яку придбала для себе у 2016 році.
58.        У розділі 6 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби» декларації ОСОБА_1 вказала право власності на три легкові автомобілі, але не зазначила вартості двох з них - «Toyota Prius» 2009 року випуску та «Hyundai Santafe» 2013 року випуску, застосувавши позначку «Не відомо». Під час співбесіди ОСОБА_1 надала пояснення, що придбала ці автомобілі за певні кошти, обсяг яких не пам`ятає.
59.        Отже, ураховуючи стаж професійної діяльності ОСОБА_1 , необізнаність стосовно вартості автомобілів, яка є ціною в договорах купівлі-продажу транспортних засобів, викликає обґрунтований сумнів у відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності кандидата на посаду судді. Наявність допущених помилок у декларації, відсутність належної інформації ставить під сумнів відповідність ОСОБА_1   критерію доброчесності, а поведінка свідчить про несумлінне виконання обов`язку щодо декларування відомостей, визначених статтею 46 Закону України «Про запобігання корупції». Поясненнями позивачки, наданими під час співбесіди, вказаний сумнів не було спростовано.
60.        Стосовно перебування позивачки одночасно під присягою державного службовця та присягою адвоката, а також недекларування членства в НААУ відповідач зазначає, що аналіз норм Закону України «Про засади запобігання корупції», Закону № 1700-VІІ, Закону України «Про державну службу», законів № 2887-ХІІ, № 5076-VІ дає підстави вважати, що особа, яка перебуває на службі в органах державної влади, не може займатися адвокатською діяльністю, перебувати під двома присягами одночасно та виконувати іншу оплачувану роботу. ОСОБА_1 мала  врегулювати питання щодо несумісності діяльності адвоката та посади державного службовця категорії «В» - секретаря судового засідання та помічника судді відповідно до вимог частини другої статті 7 Закону № 5076-VІ.
61.        Також ОСОБА_1 як особа, яка має свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, до офіційного припинення його дії  є членом НААУ, що є підставою для зазначення такої інформації у відповідному розділі декларації, проте членство в такій асоціації у декларації не відображено. 
62.        Крім того, ОСОБА_1 на питання анкети «чи займаєте / займали ви посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування» відповіла, що ніколи не займала посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування, хоча не заперечує факту роботи секретарем судового засідання та помічником судді, які належать до такої категорії посад.
63.        Вважає необґрунтованими твердження позивачки про те, що Комісія перебрала на себе функції суду і надала оцінку доказам якими обґрунтована позовна заява про оскарження постанови інспектора з паркування, пославшись на таке: «Під час співбесіди як підставу для оскарження в суді постанови інспектора з паркування ОСОБА_1 наводить дані, зібрані нею одноосібно та отримані на основі власних замірів відстаней та розрахунків без жодної належної фіксації цих доказів та складання процесуальних документів уповноваженими особами, зазначаючи при цьому, що свідків фіксації її дій не було. Також в своїх поясненнях ОСОБА_1 вказує, що у випадку її звернення до апеляційного суду з оскарженням ухвали суду першої інстанції її скаргу не буде задоволено і справа буде безперспективною, оскільки розглядатиметься суддею, з яким у неї склалися неприязні відносини, а отже, він не зможе об`єктивно розглянути справу». Текст оскаржуваного рішення не містить тверджень про оцінку дій позивачки щодо оскарження постанови інспектора з паркування та врахування такого висновку як підстави для ухвалення оскаржуваного рішення.
64.        Мовить відповідач і про те, що хоча ОСОБА_1 у позовній заяві наводить обґрунтування вирішення модельної ситуації, яка їй була надана, проте під час співбесіди вона, вирішуючи модельну ситуацію щодо поведінки та права коментування прийнятого судового рішення, оскарження рішення суддею та коментування цього рішення іншим суддею, який його постановляв не змогла обґрунтувати свою відповідь. Тому, на переконання Комісії, кандидатка виявила нерозуміння та/або ігнорування положень Кодексу суддівської етики, Бангалорських принципів і не пояснила свої мотиви «виходу» за межі стандартної поведінки судді у таких випадках.
65.        Разом із тим кандидати на посаду судді мають відповідати найвищим стандартам за критеріями компетентності та професійної етики за відсутності будь-яких обґрунтованих сумнівів у їх доброчесності, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до суду. 
66.        Встановлені під час співбесіди обставини дали змогу Комісії виснувати про відсутність у ОСОБА_1 морально-етичних складових, котрі визначають межі та спосіб поведінки майбутнього судді, що мають ґрунтуватися на принципах добрих відносин з особами, суспільством і державою, а також на чесності способу життя і можуть поставити під сумнів його доброчесність та професійну етику.
67.        Комісія, виконуючи свої дискреційні повноваження, беручи до уваги сукупність встановлених порушень у Спірному рішенні, дійшла висновку про відмову в наданні рекомендації для призначення ОСОБА_1 на посаду судді Талалаївського районного суду Чернігівської області.
68.        З огляду на викладене відповідач стверджує, що Комісія обґрунтовано прийняла Спірне рішення.
69.        Просить залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Рух апеляційної скарги
70.        Велика Палата Верховного Суду ухвалою від 28 листопада 2024 року відкрила апеляційне провадження в цій справі. Ухвалою від 15 січня 2025 року суддю Великої Палати Верховного Суду Губську О. А. відведено від участі у розгляді цієї справи, а ухвалою від 16 січня 2025 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження на 30 січня 2025 року. Ухвалою від 30 січня 2025 року справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін.   
Установлені судом першої інстанції обставини справи
71.         ОСОБА_1 , 1985 року народження, громадянка України, відповідно до державного сертифіката володіє державною мовою на рівні вільного володіння першого ступеня.
72.        Освіта вища, у 2007 році закінчила Київський національний торговельно- економічний університет, спеціальність «Правознавство».
73.        Стаж професійної діяльності у сфері права становить понад п`ять років.
74.        Рішенням ВККС від 03 квітня 2017 року № 28/зп-17 оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів місцевого суду.
75.        16 травня 2017 року до Комісії надійшла заява ОСОБА_1 про допуск її до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду.
76.        Рішенням Комісії від 26 вересня 2017 року № 175/дс-17 кандидатів на посаду судді місцевого суду допущено до участі в доборі та складення відбіркового іспиту як осіб, що мають трирічний стаж роботи на посаді помічника судді, зокрема ОСОБА_1 .
77.        Рішенням Комісії від 12 червня 2018 року № 264/дс-18 ОСОБА_1 визнано такою, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом № 1402-VІІІ вимогам до кандидата на посаду судді.
78.        Рішенням Комісії від 01 серпня 2023 року № 45/зп-23 продовжено термін дії результатів кваліфікаційного іспиту кандидатів на посаду судді місцевого загального, адміністративного, господарського судів, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді та затверджено резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів.
79.        Рішенням ВККС від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 оголошено конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів. Встановлено загальний порядок та строки подання кандидатами заяв та документів для участі в цьому конкурсі, затверджено умови проведення конкурсу та визначено, що питання допуску до участі в конкурсі вирішується ВККС у складі колегій.
80.        13 жовтня 2023 року до Комісії надійшла заява ОСОБА_1 про допуск її до участі в оголошеному конкурсі як особи, що відповідає вимогам статті 69 Закону № 1402-VІІІ, перебуває в резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади.
81.        Відповідно до автоматизованого розподілу справ заяву ОСОБА_1 передано на розгляд члену Комісії Кидисюку Р. А .
82.        Рішенням Комісії від 01 грудня 2023 року № 11/дс-23 ОСОБА_1 допущено до участі в оголошеному рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23 конкурсі.
83.        Рішенням Комісії від 19 грудня 2023 року № 177/зп-23 затверджено та оприлюднено на офіційному вебсайті Комісії рейтинг учасників конкурсу на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14 вересня 2023 року № 95/зп-23. Зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Талалаївського районного суду Чернігівської області, в якому ОСОБА_1 зайняла переможну позицію.
84.        28 лютого 2024 року Комісія провела співбесіду з ОСОБА_1 .
85.        За результатами проведеної співбесіди з ОСОБА_1 . Комісія дійшла висновку про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді Талалаївського районного суду Чернігівської області у зв`язку з наявністю обґрунтованого сумніву щодо її відповідності критеріям доброчесності та професійної етики та ухвалила відповідне рішення від 28 лютого 2024 року № 258/дс-24.
86.        У вказаному вище рішенні ВККС мовиться, що у розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларації кандидата ОСОБА_1 не зазначено вартості квартири площею 43,14 м2 (право власності на вказану квартиру набуто 08 лютого 2001 року) та квартири площею 46,1 м2 (право власності на вказану квартиру набуто 14 квітня 2016 року), а застосовано позначку «Не відомо».
87.        Під час співбесіди ОСОБА_1 не надала належно обґрунтованого пояснення, чому не вказала вартість цих об`єктів нерухомого майна на дату набуття права чи за останньою грошовою оцінкою. ОСОБА_1 не могла бути необізнаною про вартість квартири, яку придбала для себе у 2016 році.
88.        У розділі 6 «Цінне рухоме майно - транспорті засоби» декларації ОСОБА_1 вказала право власності на три легкові автомобілі, але не зазначила вартості двох автомобілів - «Toyota Prius» 2009 року випуску та «Hyundai Santafe» 2013 року випуску, застосувавши позначку «Не відомо». Під час співбесіди ОСОБА_1 надала пояснення, що придбала ці автомобілі за певні кошти, обсяг яких не пам`ятає.
89.        ВККС зауважила, що ОСОБА_1 підтвердила, що під час професійної діяльності працювала, зокрема, з цивільними, господарськими договорами, у тому числі розуміє суть договорів купівлі-продажу, оскільки, крім досвіду роботи в суді, тривалий час працювала на посадах викладача кафедри інтелектуальної власності та цивільно-правових дисциплін. Ураховуючи стаж професійної діяльності ОСОБА_1 , Комісія зазначає, що необізнаність стосовно вартості автомобілів, яка є ціною в договорах купівлі-продажу транспортних засобів, викликає обґрунтований сумнів у відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності кандидата на посаду судді.
90.        З огляду на викладене Комісія не взяла до уваги пояснення ОСОБА_1 про її необізнаність стосовно вартості майна, зазначеного в декларації, натомість вважає, що вказана поведінка свідчить про неналежне виконання кандидаткою на посаду судді передбаченого законом обов`язку декларування.
91.        Беручи до уваги вказане та оцінюючи надані ОСОБА_1 під час співбесіди усні пояснення, Комісія дійшла висновку, що наявність допущених помилок у декларації, відсутність належної інформації в декларації ставить під сумнів її відповідність критерію доброчесності, а поведінка свідчить про несумлінне виконання обов`язку щодо декларування відомостей, визначених статтею 46 Закону № 1700-VІІ.
92.        При цьому Комісія вказала, що недоліки в заповненні декларації не стали самостійною підставою для сумніву в доброчесності кандидата. Співбесіда проводиться з метою виявлення особистих морально-етичних якостей кандидата, які є складовою доброчесності.
93.        Приймаючи спірне рішення, ВККС виходила й з того, що у процесі співбесіди було встановлено і підтверджено особисто кандидаткою ту обставину, що під час перебування на посаді державної служби категорії «В» - секретаря судового засідання та помічника судді (державна служба до прийняття Закону України «Про державну службу» в чинній редакції) ОСОБА_1 всупереч закону одночасно була під присягою державного службовця і присягою адвоката. Крім того, не відобразила у декларації членство в НААУ.  
94.        Окрім цього, ВККС взяла до уваги те, що на питання анкети кандидата на посаду судді, яке звучить однозначно і зрозуміло: «Чи займаєте / займали ви посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування», кандидатка відповіла: «Ніколи не займала посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування», хоча не заперечує факту роботи секретарем судового засідання та помічником судді, які належали до такої категорії посад.
95.        Також Комісія враховувала, що як підставу для оскарження в суді постанови інспектора з паркування ОСОБА_1 наводить дані, зібрані нею одноосібно та отримані на основі власних замірів відстаней та розрахунків без жодної належної фіксації цих доказів та складання процесуальних документів уповноваженими особами, зазначаючи при цьому, що свідків фіксації її дій не було. Також у письмових поясненнях ОСОБА_1 вказує, що у випадку її звернення до апеляційного суду з оскарженням ухвали суду першої інстанції її скаргу не буде задоволено і справа буде безперспективною, оскільки розглядатиметься суддею, з яким у неї склалися неприязні відносини, а отже, він не зможе об`єктивно розглянути справу.
96.        Приймаючи спірне рішення, ВККС виходила й з того, що під час співбесіди член Комісії запропонував кандидатці (як судді) модельну ситуацію щодо поведінки та права коментування прийнятого судового рішення, оскарження рішення суддею та коментування цього рішення іншим суддею, який його постановляв. На переконання Комісії, кандидатка виявила нерозуміння та/або ігнорування положень Кодексу суддівської етики, Бангалорських принципів і не пояснила свої мотиви «виходу» за межі стандартної поведінки судді у таких випадках. Комісія дійшла висновку про наявність обґрунтованих сумнівів у відповідності ОСОБА_1 критерію професійної етики.
97.        Комісія виснувала, що, враховуючи значний професійний досвід ОСОБА_1 , яка в період із 2004 до 2009 року працювала на посадах юрисконсульта, з 2009 до 2016 року - на посадах секретаря судового засідання, помічника судді в Київському апеляційному господарському суді та Солом`янському районному суді міста Києва, з 2017 року до цього часу - на посадах викладача кафедри адміністративного права, інтелектуальної власності та цивільно-правових дисциплін, а також пояснення, надані під час співбесіди, кандидатка ОСОБА_1 не здобула необхідного і достатнього практичного досвіду для професійної діяльності на посаді судді. Комісія зазначила, що вивчення норм права задля успішного складання іспиту, яке відбулося в серпні 2019 року, не свідчить, що особа в повному обсязі відповідає критерію компетентності, тобто здатна застосовувати необхідні практичні навички на належному професійному рівні.
ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Релевантні джерела права й акти їх застосування. Оцінка висновків суду, рішення якого переглядається, та аргументів учасників справи
98.        Відповідно до частини другої статті 128 Конституції України призначення на посаду судді здійснюється за конкурсом, крім випадків, визначених законом.
99.        За нормами частини першої статті 125 Конституції України судоустрій в Україні визначається законом.
100.     Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон № 1402-VIII.
101.     Статтею 69 вищезгаданого Закону встановлено вимоги до кандидатів на посаду судді, зокрема у частинах першій, дев`ятій цієї статті визначено, що на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою відповідно до рівня, визначеного Національною комісією зі стандартів державної мови.
102.     Кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
103.     Відповідність особи, яка виявила намір стати суддею, критеріям компетентності, доброчесності встановлюється ВККС під час її участі у доборі на посаду судді як кандидата (частина шоста статті 73 Закону № 1402-VIII).
104.     Згідно з положеннями частини першої статті 70 Закону № 1402-VIII добір на посаду судді місцевого суду (далі - добір на посаду судді) здійснюється в порядку, визначеному цим Законом, та включає такі етапи: оголошення добору на посаду судді; подання особами, які виявили намір стати суддею, заяви та документів для участі у доборі на посаду судді; допуск до участі у доборі на посаду судді; складання кваліфікаційного іспиту; проведення спеціальної перевірки, передбаченої цим Законом; проведення перевірки особистих морально-психологічних якостей кандидатів на посаду судді (у разі визначення ВККС такої необхідності); затвердження рейтингу кандидатів на посаду судді; зарахування кандидатів на посаду судді до резерву на зайняття вакантних посад суддів.
105.     За змістом частини першої статті 78 Закону № 1402-VIII останній етап добору на посаду судді місцевого суду передбачає, що після затвердження рейтингу кандидатів на посаду судді ВККС зараховує всіх кандидатів до резерву на зайняття вакантних посад суддів.
106.     Частиною першою статті 79 Закону № 1402-VIII передбачено, що конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді, що затверджується ВККС, з дотриманням вимог законодавства про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків.
107.     Частиною першою статті 792 Закону № 1402-VIII визначено, що ВККС проводить конкурс на зайняття вакантних посад: суддів місцевого суду - на основі рейтингу кандидатів на посаду судді та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду відповідно до статті 82 цього Закону.
108.     За приписами норм статті 794 цього ж Закону конкурс на зайняття вакантної посади судді полягає у визначенні переможця - учасника конкурсу, який має найвищу позицію за рейтингом.
109.     Частинами першою - третьою статті 795 Закону № 1402-VIII установлено, що після визначення переможця конкурсу Комісія на своєму засіданні проводить з ним співбесіду.
110.     За результатами співбесіди Комісія ухвалює: 1) рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; 2) рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).
111.     Комісія ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді у разі наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики. У такому разі переможцем конкурсу визначається наступний у рейтингу кандидат.
112.     Рішення ВККС можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом (частина сьома статті 101 Закону № 1402-VIII).
113.     Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що у статті 127 Конституції України та статті 69 Закону № 1402-VIII доброчесність особи закріплена як одна з обов`язкових вимог, яким має відповідати кандидат на посаду судді.
114.     Відповідність кандидата на посаду судді критерію доброчесності має місце, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.
115.     У разі ж існування обґрунтованого сумніву у відповідності кандидата критеріям доброчесності чи професійної етики Комісія як орган, відповідальний за формування високопрофесійного та добросовісного корпусу суддів, вправі прийняти вмотивоване рішення про відмову в наданні такому кандидату рекомендації про призначення на посаду судді. Цими повноваженнями ВККС наділяють норми частини третьої статті 795 Закону № 1402-VIII.
116.     Суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що значення дотримання критерію доброчесності кандидатами на посаду судді як одного з найважливіших і ключових чинників під час формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів підкреслювалось Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 10 листопада 2022 року у справі № 9901/355/21.
117.     У цій постанові з-поміж іншого зазначалося, що критерій доброчесності є надзвичайно важливим з огляду на те, яку роль відіграє судова влада у становленні правової держави. Саме доброчесність є ключовою категорією у формуванні морально-етичного образу суддів, запорукою формування довіри народу до суддів та судової влади в цілому.
118.     Крім того, у цій же постанові окреслено зміст такого поняття, як «доброчесність», у контексті правовідносин, пов`язаних з процедурами добору суддів, проведення конкурсу щодо зайняття вакантних посад суддів, призначення кандидатів на ці посади.
119.     Зокрема, зазначено, що доброчесність - це необхідна морально-етична складова діяльності судді, яка серед іншого визначає межу і спосіб його поведінки, що базується на принципах об`єктивного ставлення до сторін у справах та чесності у способі власного життя, виконанні своїх обов`язків та здійсненні правосуддя.
120.     За визначенням терміна, який подано у Сучасному словнику з етики, доброчесністю є позитивна моральна якість, зумовлена свідомістю і волею людини, яка є узагальненою стійкою характеристикою людини, її способу життя, вчинків; якість, що характеризує готовність і здатність особистості свідомо і неухильно орієнтуватись у своїй діяльності та поведінці на принципи добра і справедливості.
121.     Наводились мотиви й про те, що авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.
122.     Отже, відповідність критерію доброчесності є обов`язковою передумовою для зайняття вакантної посади судді, яка має особливий, високий конституційно-правовий статус та займає визначне місце у демократичному суспільстві, відіграє важливу роль у розбудові правової держави.
123.     Проведення Комісією співбесіди як завершального етапу такого конкурсу має на меті остаточно підтвердити відповідність кандидата на посаду судді усім встановленим законом критеріям, до яких належать компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо), професійна етика, доброчесність.
124.     Приймаючи рішення про рекомендацію кандидата для призначення на посаду судді, Комісія тим самим підтверджує відсутність будь-яких сумнівів, зокрема, у його доброчесності, засвідчує, що така особа гідна обіймати цю посаду, що це призначення не зашкодить авторитету правосуддя і судової влади, укріпить довіру до неї з боку суспільства, сприятиме виконанню основного завдання ВККС - сформувати високопрофесійний і доброчесний суддівський корпус.
125.     Рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії.
126.     Жоден суб`єкт, у тому числі й суд, не вправі втручатися у здійснення Комісією компетенції щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.
127.     Така правова позиція неодноразово була викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 28 серпня 2018 року у справі № 800/294/17, від 26 березня 2019 року у справі № 800/336/17, від 27 січня 2021 року у справі № 9901/116/19, від 13 травня 2020 року у справі № 9901/212/19 та від 19 травня 2021 у справі № 9901/126/19.
128.     Звідси констатується, що повноваження Комісії, які нею реалізуються у межах конкурсної процедури на зайняття вакантної посади судді, є дискреційними та належать до виключної компетенції ВККС як уповноваженого органу, який на постійній основі діє в національній системі судоустрою.
129.     Поняття дискреційних повноважень наведене у Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, що прийнята Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді, відповідно до якого під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
130.     У практиці ЄСПЛ висловлювалась правова позиція, згідно з якою за загальним правилом національні суди повинні утриматися від перевірки обґрунтованості адміністративних актів, однак все ж суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору [пункт 111 рішення від 31 липня 2008 року у справі «Дружстевні заложна Пріа та інші проти Чеської Республіки» (Case of Druzstevni zalozna Pria and Others v. the Czech Republic); заява № 57325/00), пункт 44 рішення від 22 листопада 1995 року у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (CaseofBryanv. theUnitedKingdom; Application no. 19178/91), пункти 156, 157, 159 рішення від 21 липня 2011 року у справі «Сігма радіо телевіжн лтд проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus № 32181/04), пункти 47-56 рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria № 38780/02)].
131.     ЄСПЛ неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Педерсен і Бодсгор проти Данії» (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark, заява № 49017/99; пункти 68-70) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.
132.     У підпункті 2.3 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2018 року № 7-р/2018, Суд, ураховуючи юридичні позиції, раніше викладені у Рішенні від 8 червня 2016 року № 3-рп/2016, а також Доповідь «Верховенство права», схвалену Європейською Комісією «За демократію через право» на 86-му пленарному засіданні (Венеція, 25-26 березня 2011 року) (CDL-AD(2011)003rev), зазначав, що конституційний принцип верховенства права вимагає законодавчого закріплення механізму запобігання свавільному втручанню органів публічної влади при здійсненні ними дискреційних повноважень у права і свободи особи.
133.     За пунктами 44-51 вищезазначеної Доповіді принцип юридичної визначеності є істотно важливим для питання довіри до судової системи та верховенства права. Він є істотно важливим також і для плідності бізнесової діяльності, щоб генерувати розвиток та економічний поступ. Аби досягти цієї довіри, держава повинна зробити текст закону (the law) легко доступним. Вона також зобов`язана дотримуватись законів (the laws), які запровадила, і застосовувати їх у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю.
134.     Передбачуваність означає, що закон має бути, за можливості, проголошений наперед - до його застосування та має бути передбачуваним щодо його наслідків: він має бути сформульований з достатньою мірою чіткості, щоб особа мала можливість скерувати свою поведінку.
135.     Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватись дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. У цьому контексті закон (a law), яким надаються дискреційні повноваження певному державному органові, повинен вказати чітко і зрозуміло на обсяг такої дискреції.
136.     Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади.
137.     У рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява № 23543/02) зазначено, що при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «…Надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».
138.     Ураховуючи характер правовідносин, у яких виник спір у справі, що розглядається, суд першої інстанції слушно звернув увагу й на висновки щодо застосування норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 9901/355/21, за змістом яких результати оцінювання здатності кандидата обійняти посаду судді відбуваються в межах визначеної законом [можливо, не зовсім досконалої] процедури, яка передбачає підстави для відмови внести подання, покладає на компетентний орган зазначити мотиви свого рішення і, що головне, такі дії та рішення компетентного органу перебувають під судовим контролем, у межах якого суд у змозі простежити і визначити, чи законно і принципово була проведена процедура добору на посаду судді стосовно конкретного кандидата, чи обґрунтованим і мотивованим є рішення відповідного органу і чи немає умов та фактів, які б указували, що результати добору отримані внаслідок порушення його процедури, і які завадили кандидату на посаду судді стати суддею. При цьому важливо відразу наголосити, що суд не повинен перебирати на себе питомі функції компетентного органу з визначення за якісно-змістовними характеристиками здатності кандидата за критеріями доброчесності та професійної етики обійняти посаду судді.
139.     Питання меж судового контролю за реалізованими ВККС повноваженнями, які мають дискреційний характер, Велика Палата Верховного Суду досліджувала й під час апеляційного перегляду справи № 9901/110/19 у постанові від 18 квітня 2024 року, зазначивши, що суд здійснює контроль за дотриманням Комісією вимог закону при проведенні кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді в разі оскарження рішення (дії чи бездіяльності) Комісії.
140.     У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду виокремлено, що судовий контроль щодо дискреційних повноважень Комісії надати оцінку кандидату на посаду судді на предмет його відповідності встановленим законом критеріям компетентності, професійної етики та доброчесності згідно з положеннями частини другої статті 2 КАС України покликаний забезпечити, щоб ці повноваження були використані відповідно до мети, з якою вони були надані, безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом (запобігаючи всім формам дискримінації), пропорційно (зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи та цілями, на досягнення яких спрямоване прийняте Комісією рішення за результатами кваліфікаційного оцінювання). Іншими словами, суд повинен забезпечити, щоб реалізація ВККС дискреційних повноважень при проведенні кваліфікаційного оцінювання не була свавільною.
141.     Оскільки доброчесність є морально-етичною, а не правовою категорією, обставини, які свідчать про недоброчесність, оцінюються насамперед з морально-етичного погляду. Навіть зовні правомірні і законні дії кандидата можуть оцінюватися як такі, що не узгоджуються з поняттям доброчесності.
142.     Зазначено, що повноваження членів Комісії оцінювати певні факти як такі, що узгоджуються чи ні з поняттям доброчесності, є виключними. Ніхто інший, окрім Комісії, не має повноважень оцінювати доброчесність кандидата на посаду судді.
143.     З огляду на це члени Комісії, оцінюючи певні обставини щодо позивача як кандидата, який брав участь у конкурсі на зайняття посади судді, визначалися щодо їх відповідності суспільним уявленням про доброчесність на власний розсуд. Інших засад щодо оцінки життєвих обставин позивача на відповідність критерію доброчесної поведінки, відмінних від власного розсуду членів Комісії як визначеного Законом № 1402-VIII органу, який проводить кваліфікаційне оцінювання кандидата на посаду судді, чинним законодавством не встановлено.
144.     Водночас, з огляду на викладений вище висновок щодо виключної компетенції Комісії щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу переоцінка судом зазначених фактів перебуває поза межами судового контролю правомірності рішення ВККС (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі № 9901/110/19).
145.     Тож оспорюване у цій справі рішення Комісії не вибуває з-під судового контролю адміністративних судів, однак, здійснюючи такий контроль за реалізацією дискреційних повноважень, суд, з`ясовуючи питання відповідності такого рішення критеріям, визначеним у частині другій статті 2 КАС України, повинен перевірити, чи не є викладені у такому рішенні висновки щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів, чи не було допущено адміністративним органом при здійсненні ним дискреційних повноважень свавільного втручання у права і свободи особи, чи не була надана органові дискреція необмеженою, чи не вийшов він за межі дискреції.
146.     З огляду на це суд першої інстанції вмотивовано, не вдаючись до переоцінки фактів, які в рішенні Комісії № 258/дс-24 вказані як підстави для відмови у наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді відповідного суду у зв`язку з наявністю обґрунтованого сумніву в її доброчесності, перевірив обґрунтованість висновку Комісії в зазначеному рішенні щодо таких фактів.
147.     Суд першої інстанції установив, що у справі, яка розглядається, відповідач, відмовляючи у наданні позивачці рекомендації для призначення на посаду судді Талалаївського районного суду Чернігівської області за результатами проведеної з нею співбесіди, дійшов висновку про наявність обґрунтованого сумніву в її доброчесності виходячи з таких фактів та обставин.
148.     У розділі 3 «Об`єкти нерухомості» декларації кандидата ОСОБА_1 не зазначено вартості квартири площею 43,14 м2 (право власності на вказану квартиру набуто 08 лютого 2001 року) та квартири площею 46,1 м2 (право власності на вказану квартиру набуто 14 квітня 2016 року) та застосовано позначку «Не відомо». Під час співбесіди ОСОБА_1 не надала належного обґрунтованого пояснення, чому не вказала вартості цих об`єктів нерухомого майна на дату набуття права чи за останньою грошовою оцінкою. ОСОБА_1 не могла бути необізнаною про вартість квартири, яку придбала для себе у 2016 році.
149.     Крім того, Комісія вказала, що у розділі 6 «Цінне рухоме майно - транспорті засоби» декларації ОСОБА_1 вказала право власності на три легкові автомобілі, але не зазначила вартості двох автомобілів - «Toyota Prius», 2009 року випуску, та «Hyundai Santafe», 2013 року випуску, застосувавши позначку «Не відомо». Під час співбесіди ОСОБА_1 надала пояснення, що придбала ці автомобілі за певні кошти, обсяг яких не пам`ятає.
150.     Оцінюючи такі факти і обставини, а також враховуючи стаж професійної діяльності ОСОБА_1 та надані нею пояснення, Комісія вважала, що необізнаність стосовно вартості автомобілів, яка є ціною в договорах купівлі-продажу транспортних засобів, викликає обґрунтований сумнів у відповідності ОСОБА_1 як кандидата на посаду судді критерію доброчесності.
151.     Комісія виснувала, що наявність допущених помилок у декларації, відсутність належної інформації в декларації ставить під сумнів її ( ОСОБА_1 ) відповідність критерію доброчесності, а поведінка свідчить про несумлінне виконання обов`язку щодо декларування відомостей, визначених статтею 46 Закону № 1700-VIІ.
152.     Частиною першою статті 46 Закону № 1700-VIІ передбачено, що в декларації зазначаються відомості, зокрема, про: об`єкти нерухомості, що належать суб`єкту декларування та членам його сім`ї на праві приватної власності, включаючи спільну власність, або знаходяться у них в оренді чи іншому праві користування, незалежно від форми укладення правочину, внаслідок якого набуте таке право; отримані доходи суб`єкта декларування або членів його сім`ї, у тому числі доходи у вигляді заробітної плати (грошового забезпечення), отримані як за основним місцем роботи, так і за сумісництвом, гонорари, дивіденди, проценти, роялті, страхові виплати, аліменти, благодійна допомога, пенсія, доходи від відчуження цінних паперів та корпоративних прав, подарунки, а також соціальні виплати та субсидії у разі виплати їх у грошовій формі та інші доходи; юридичні особи, трасти або інші подібні правові утворення, кінцевим бенефіціарним власником (контролером) яких є суб`єкт декларування або члени його сім`ї.
153.     Бангалорськими принципами передбачено, що суддя має бути обізнаний про свої особисті та матеріальні інтереси конфіденційного характеру та має вживати розумні заходи з метою отримання інформації про матеріальні інтереси членів своєї родини (пункт 4.7 цих Принципів).
154.     Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду обґрунтовано виходив з того, що перевірка кандидата на посаду судді за критерієм доброчесності включає з`ясування та оцінку всіх аспектів життя і діяльності такого кандидата не лише професійного характеру, але й морально-етичного.
155.     ВККС у межах процедури оцінювання кандидата на посаду судді не здійснює повноважень антикорупційного чи правоохоронного органу, не вдається до перевірки висновків цих органів, однак надає їм оцінку в контексті здійснення своїх повноважень щодо перевірки відповідності кандидата вимогам і стандартам професійної етики та доброчесності в сукупності з іншою інформацією, яка є в суддівському досьє, та поясненнями кандидата на посаду судді з приводу такої інформації.
156.     При цьому ВККС має керуватися метою виключити будь-які сумнівні факти щодо походження майна кандидата, добросовісного декларування кандидатом своїх та членів сім`ї статків або публічної поведінки кандидата не лише з точки зору вимог законодавства, але й з метою зміцнення переконання суспільства у чесності, незалежності, неупередженості та справедливості суддівського корпусу та з огляду на те, щоб на думку розсудливої, законослухняної та проінформованої людини поведінка та репутація судді були бездоганними.
157.     Саме по собі призначення (ціль) конкурсу покладає на кандидата, який зацікавлений в отриманні посади судді, обов`язок надати переконливі пояснення (за потреби й відповідні докази), які усувають сумнів у його доброчесності.
158.     Такі правові висновки Велика Палата Верховного Суду наводила у постанові від 18 квітня 2024 року у справі № 9901/110/19.
159.     У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 9901/764/18 наведена правова позиція про те, що, з`ясовуючи в межах конкурсних процедур наявність у кандидата всіх потрібних якостей для зайняття посади судді, ВККС перевіряє не лише його відповідність формальним критеріям, а й оцінює всі обставини, що характеризують особу кандидата, зокрема й те, наскільки відповідально він ставиться до своїх обов`язків, своєю поведінкою не викликає обґрунтованих сумнівів щодо компетентності та доброчесності.
160.     Тут же Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з огляду на вимогу доброчесності від особи, яка реалізує право на зайняття посади судді, очікується уважність стосовно розкриття даних під час участі у відповідному конкурсі, а також чітка, логічна та послідовна позиція.
161.     Також акцентувала увагу на тому, що суттєвим стосовно обставин щодо незазначення у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, усіх даних, які вимагаються Законом № 1700-VIІ і є обов`язковими для відображення у такій декларації, є не стільки тлумачення наявності чи відсутності у позивача обов`язку зазначити відповідні відомості у декларації, скільки невжиття кандидатом належних заходів для відображення достовірних відомостей у декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за відповідний рік.
162.     У цій же постанові Великої Палати Верховного Суду вказано, що правові норми, якими врегульовано вимоги до заповнення декларації, є зрозумілими та не допускають неоднозначного їх розуміння.
163.     Тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, позивачка повинна була розуміти зміст належно оприлюднених і доступних для ознайомлення правових норм, які регламентують відносини у сфері запобігання корупції, а також не могла не усвідомлювати наслідки, пов`язані з їх порушенням (недотриманням), у тому числі й ті, які можуть настати у межах проведення конкурсної процедури, у якій вона виявила свідоме та добровільне бажання взяти участь.
164.     Ненадання позивачкою інформації щодо вартості належного їй майна унеможливлює оцінку Комісією законності його набуття, свідчить про обґрунтованість сумніву у джерелах походження майна.
165.     Крім того, невжиття позивачкою достатніх заходів для з`ясування усіх обставин щодо свого фактичного майнового стану призвело до неповноти обов`язкових для відображення у деклараціях даних.
166.      ОСОБА_1 не могла не знати й того, що безпідставно не задекларована повна інформація, що підлягає декларуванню згідно з вимогами закону, зазначення неповної інформації, невжиття достатніх заходів для з`ясування свого майнового стану та майнового стану членів сім`ї у частині відомостей, які за законом мають бути задекларовані, невжиття заходів для виправлення допущених у деклараціях помилок можуть бути розцінені Комісією як обставини, що викликають обґрунтований сумнів у її доброчесності як кандидата на посаду судді.
167.     Позивачка була обізнана про своє право надати пояснення з приводу вартості придбаного майна. Водночас, як установив суд першої інстанції, ОСОБА_1 не надала Комісії документів на підтвердження вартості придбаного майна до та під час проведення співбесіди. Не були надані ці документи і під час розгляду справи в суді. Натомість позивачка наполягала, що з огляду на відсутність відомостей про вартість майна у правовстановлюючих документах її дії щодо позначення у відповідному розділі декларації щодо вартості майна «Не відомо» є правомірними.
168.     Комісія не перешкоджала позивачці у наданні відомостей, зокрема, про вартість майна, однак позивачка вважала, що надання таких відомостей не є її обов`язком.
169.     За таких обставин Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Комісія була позбавлена можливості оцінити співвідношення доходів та видатків, оскільки відсутня інформація про вартість видатків, пов`язаних з придбанням майна, а отже, відсутні вихідні дані оцінки обов`язкового критерію.   
170.     Щодо перебування позивачки одночасно під присягою державного службовця та присягою адвоката слід зазначити таке.
171.     Так, у процесі співбесіди було встановлено і підтверджено особисто кандидатом ту обставину, що під час перебування на посаді державної служби категорії «В» - секретаря судового засідання та помічника судді (державна служба до прийняття Закону України «Про державну службу» в чинній редакції), ОСОБА_1 одночасно була під присягою як державного службовця, так і присягою адвоката, оскільки отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю 20 листопада 2008 року.
172.     Як установив суд першої інстанції, під час співбесіди ОСОБА_1. вказала, що зупиняти чи не зупиняти дію адвокатського свідоцтва є її правом, а не обов`язком. Кандидат вважає, що оскільки вона не займалася адвокатською діяльністю, то й не мала обов`язку в правовий спосіб зупинити дію свідоцтва, а отже, не зверталася жодного разу з відповідним клопотанням до органу адвокатського самоврядування.
173.     Відповідно до частини другої статті 2 Закону № 2887-ХІІ (втратив чинність згідно із Законом № 5076-VI) адвокат не може працювати в суді, прокуратурі, нотаріаті, органах внутрішніх справ, служби безпеки, державного управління.
174.     Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 5076-VI несумісною з діяльністю адвоката є робота на посадах осіб, зазначених у пункті 1 частини першої статті 3 Закону № 1700-VII.
175.     Відповідно до пункту 1 частини першої статті 25 Закону № 1700-VII особам, зазначеним у пункті 1 частини першої статті 3 цього Закону, забороняється займатися іншою оплачуваною (крім викладацької, наукової і творчої діяльності, медичної практики, інструкторської та суддівської практики із спорту) або підприємницькою діяльністю, якщо інше не передбачено Конституцією або законами України.
176.     Положеннями частини другої статті 7 Закону № 5076-VI передбачено, що у разі виникнення обставин несумісності, встановлених частиною першою цієї статті, адвокат у триденний строк з дня виникнення таких обставин подає до ради адвокатів регіону за адресою свого робочого місця заяву про зупинення адвокатської діяльності.
177.     Наведене дає підстави для висновку, що особа, яка перебуває на службі в органах державної влади, не може займатися адвокатською діяльністю та виконувати іншу оплачувану роботу.
178.     Системне тлумачення положень Закону № 5076-VI свідчить про те, що термін «діяльність адвоката» є тотожним терміну «адвокатська діяльність».
179.     Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 826/9606/17.
180.     Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 06 липня 2023 року у справі № 500/4859/21 дійшла висновку, що отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, що надає такій особі статус адвоката, гарантії адвокатської діяльності та можливість притягнення її до дисциплінарної відповідальності, свідчить, що така особа вже є суб`єктом адвокатської діяльності у розумінні профільного закону та без укладення договору про надання правової допомоги, без отримання доходу може у будь-який час надати іншу правову допомогу клієнту.
181.     Не можна відокремити мету отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від бажання надавати (платно або безоплатно) правову допомогу.
182.     Аналогічна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 822/1309/17.
183.     З огляду на викладене суд першої інстанції обґрунтовано визнав правильними висновки відповідача, що ОСОБА_1 мала б урегулювати питання щодо несумісності діяльності адвоката та обіймання посади державної служби категорії «В» - секретаря судового засідання та помічника судді.
184.     Приймаючи Спірне рішення, ВККС також виходила з того, що  ОСОБА_1 як особа, яка володіє свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю, до офіційного припинення дії такого свідоцтва є членом НААУ, що є підставою для зазначення такої інформації у відповідному розділі декларації. Однак членства в такій асоціації у декларації не відображено. 
185.     Так, відповідно до пункту 12 частини першої статті 46 Закону № 1700-VII у декларації зазначаються відомості про входження суб`єкта декларування до керівних, ревізійних чи наглядових органів громадських об`єднань, благодійних організацій, саморегулівних чи самоврядних професійних об`єднань, членство в таких об`єднаннях (організаціях) із зазначенням назви відповідних об`єднань (організацій) та їх коду Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.
186.     Відповідно до частини першої статті 45 Закону № 5076-VI  НААУ є недержавною некомерційною професійною організацією, яка об`єднує всіх адвокатів України та утворюється з метою забезпечення реалізації завдань адвокатського самоврядування.
187.     Частиною шостою цієї статті передбачено, що з моменту державної реєстрації НААУ її членами стають всі особи, які мають свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю. Інші особи стають членами НААУ з моменту складення присяги адвоката України.
188.     Рекомендації щодо відображення в декларації відомостей про те, що суб`єкт декларування є членом НААУ (навіть якщо право на заняття адвокатською діяльністю зупинено), містяться в роз`ясненнях НАЗК від 29 грудня 2021 року та роз`ясненнях від 13 листопада 2023 року, які представлені на сайті цього органу у відкритому доступі.
189.     З огляду на зазначене висновки Комісії, що ОСОБА_1 мала б зазначити інформацію про членство НААУ в декларації,  є правильними.
190.     Крім того, як видно з матеріалів справи, Комісія при прийнятті оскаржуваного рішення врахувала, що на питання анкети кандидата на посаду судді, яке звучить однозначно і зрозуміло: «Чи займаєте / займали ви посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування», кандидат відповіла: «Ніколи не займала посаду в органі державної влади чи місцевого самоврядування», хоча не заперечує факт роботи секретарем судового засідання та помічником судді, які належали до такої категорії посад.
191.     Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 червня 2020 року у справі № 9901/764/18 наведено правову позицію про те, що з огляду на вимогу доброчесності від особи, яка реалізує право на зайняття посади судді, очікується уважність стосовно розкриття даних під час участі у відповідному конкурсі, а також чітка, логічна та послідовна позиція.
192.     На думку Великої Палати Верховного Суду, суд першої інстанції дав належну оцінку і викладеним у Спірному рішенні обставинам щодо вирішення ОСОБА_1 під час співбесіди модельної ситуації стосовно поведінки судді.
193.     Оцінюючи доводи апеляційної скарги в цій частині, слід зазначити, що відповідно до Кодексу суддівської етики (в редакції, чинній на час проходження позивачкою співбесіди) суддя не може робити публічних заяв, коментувати в засобах масової інформації справи, які перебувають у провадженні суду, та піддавати сумніву судові рішення, що набрали законної сили. Суддя не має права розголошувати інформацію, що стала йому відома у зв`язку з розглядом справи.
194.     Також цим Кодексом визначено, що суддя повинен виконувати обов`язки судді безсторонньо і неупереджено та утримуватися від поведінки, будь-яких дій або висловлювань, що можуть призвести до виникнення сумнівів у рівності суддів та присяжних під час здійснення правосуддя.
195.     Участь судді у соціальних мережах, інтернет-форумах та застосування ним інших форм спілкування в мережі «Інтернет» є допустимими, проте суддя може розміщувати, коментувати лише ту інформацію, використання якої не завдає шкоди авторитету судді та судової влади.
196.     Тобто, суддя повинен користуватися соціальними мережами стримано, помірковано та обережно. 
197.     Кандидати на посаду судді мають відповідати найвищим стандартам за критеріями компетентності та професійної етики за відсутності будь-яких обґрунтованих сумнівів у їх доброчесності, що можуть негативно вплинути на суспільну довіру до суду. Ефективність правосуддя залежить насамперед від особистих чеснот судді. Ці основоположні принципи впроваджені в національну систему правил і норм, що формують моральний аспект поведінки суддів та викладені, зокрема, у Кодексі суддівської етики. За загальними правилами цього Кодексу судді зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти поведінки, у зв`язку із чим беруть на себе більш істотні обмеження, пов`язані з дотриманням етичних норм як у поведінці під час здійснення правосуддя, так і в позасудовій поведінці.
198.     Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, надаючи оцінку зазначеному вище, слушно звернув увагу й на Бангалорські принципи.
199.     Вказані принципи, як згадується у преамбулі до них, беручи до уваги, зокрема, те: що довіра суспільства до судової системи, а також до авторитету судової системи в питаннях моралі, чесності та непідкупності судових органів посідає першочергове місце в сучасному демократичному суспільстві; що заохочення та підтримка високих стандартів поведінки суддів є безпосереднім обов`язком судових органів кожної держави, мають на меті встановлення стандартів етичної поведінки суддів.
200.     У передмові та розділі VI Коментарів Управління ООН з наркотиків та злочинності щодо Бангалорських принципів поведінки суддів (вересень 2007 року) виокремлюється, що ці Принципи є документом, який потенційно має величезну цінність не тільки для судових органів усіх країн, але й для широкої громадськості та всіх, хто прагне до забезпечення надійної основи для беззастережної доброчесності судочинства у всьому світі. Зазначається, що у цьому документі (Принципах) закріплені такі ключові цінності, як незалежність, неупередженість, доброчесність і непідкупність, дотримання етичних норм, рівність, а також компетентність і старанність. До кожної із цих цінностей подається опис відповідних принципів і докладні положення щодо їх застосування.
201.     У пунктах 4.2 та 4.7 Бангалорських принципів визначено, що постійна увага з боку суспільства покладає на суддю обов`язок прийняти ряд обмежень, і, незважаючи на те, що пересічному громадянину ці обов`язки могли б здатися обтяжливими, суддя приймає їх добровільно та охоче. Поведінка судді має відповідати високому статусу його посади.
202.     У Коментарях до Бангалорських принципів (вересень 2007 року) вказано, що саме упевненість громадськості у незалежності судів, доброчесності їхніх суддів, неупередженості та дієвості процесів лежить в основі судової системи країни.
203.     Особи, відібрані на судові посади, повинні бути доброчесними та мати належну підготовку або кваліфікацію у сфері права.
204.     Суддя повинен бути готовим до того, що він стане об`єктом прискіпливої уваги і обговорення з боку суспільства, і тому він має прийняти ряд обмежень щодо своїх дій, які могли б здатися обтяжливими пересічному громадянину. Суддя має прийняти ці обмеження добровільно і охоче, навіть якщо його / її дії не викликали б осуду, якби їх вчинили інші громадяни чи представники інших професій. Це стосується як до професійної, так і особистої поведінки судді. Законність поведінки судді, будучи досить важливим аспектом, не є єдиним мірилом правильності такої поведінки (пункти 13, 17 та 114 Коментарів).
205.     Дотримання високих стандартів поведінки означає, що суддя повинен добровільно і свідомо відстоювати доброчесність та незалежність судової влади, що, у свою чергу, зумовлює обов`язок сумлінно, чесно і кваліфіковано виконувати призначення носія судової влади. Він також добровільно приймає на себе обмеження, пов`язані з виконанням ним своїх професійних обов`язків, які унеможливлюють створення умов, що викликатимуть сумніви у доброчесності поведінки судді та його безсторонності, незалежності і об`єктивності.
206.     Застосовуючи вищенаведені загальні висновки в контексті обставин справи, суд першої інстанції взяв до уваги, що висновок про наявність обґрунтованого сумніву у відповідності позивачки критерію доброчесності та професійної етики формувався внаслідок оцінювання наведених вище конкретних обставин.
207.     Викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 аргументи, наявні у справі докази засвідчують, що позивачка не заперечує обставин, оцінка яких Комісією лягла в основу Спірного рішення, але висловлює незгоду із самою оцінкою цих обставин ВККС, вважаючи, що наведені Комісією мотиви є необґрунтованими і не можуть слугувати підставою для висновку про наявність обґрунтованого сумніву щодо відповідності кандидатки критерію доброчесності.
208.     Оцінюючи доводи позивачки, Велика Палата вважає, що викладені в оспорюваному рішенні Комісії висновки щодо обставин у справі не є довільними чи нераціональними, підтверджені доказами і не є помилковими щодо фактів. Досліджуючи ці обставини у сукупності, Комісія дійшла висновку про наявність обґрунтованого сумніву у відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності та професійної етики. Такий висновок не видається свавільним чи необґрунтованим і не виходить за межі виключної дискреції Комісії оцінювати кандидатів. Позивачка під час розгляду справи в суді такий висновок не вважала за необхідне спростувати, вважаючи, що діяла правомірно.       
209.     Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що викладені у рішенні ВККС від 28 лютого 2024 року 
№ 258/дс-24 висновки про наявність обґрунтованого сумніву у відповідності кандидатки ОСОБА_1 на посаду судді критерію доброчесності не виходили за межі цього поняття з урахуванням тих його змістових елементів, які визначені нормами національного законодавства та практикою, міжнародними актами, які застосовуються адміністративним судом як джерело права під час розгляду адміністративної справи відповідно до статті 7 КАС України.
210.     Зміст Спірного рішення засвідчує, що під час проведення співбесіди ОСОБА_1 були забезпечені усі передбачені законом процедурні права та гарантії і перешкод у їх реалізації Комісією не створювалось.
211.     Водночас позивачка з покликанням на об`єктивні обставини та докази, які б їх підтверджували, не змогла надати достатньо аргументованих пояснень, які б спростовували встановлені Комісією факти, покладені в основу висновку про відмову в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді.
212.     Норми, якими Комісія керувалась під час прийняття нею оспорюваного ОСОБА_1 рішення, були чіткими і зрозумілими, прогнозованими у застосуванні та відповідали критерію якості закону, не надавали їй необмежених повноважень, чітко окреслювали межі наданої Комісії дискреції, за які відповідач не вийшов.
213.     Вищенаведене підтверджує, що Спірне рішення є правомірним і повністю відповідає критеріям, встановленим у частині другій статті 2 КАС України.
214.     Інші твердження і міркування, які містить апеляційна скарга, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання протиправним Спірного рішення.    
215.     Разом з тим Велика Палата Верховного Суду має наголосити, що висновки Комісії, викладені у Спірному рішенні, стосуються виключно участі ОСОБА_1 у конкурсі на зайняття вакантних посад суддів у місцевих судах, про який ішлося вище, і не можуть негативно вплинути на проходження нею інших процедур, пов`язаних з професійною кар`єрою.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
216.     Велика Палата Верховного Суду вважає, що Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до вимог статті 316 КАС України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а зазначеного рішення - без змін.
Керуючись статтями 266, 292, 308, 310, 315, 316, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:
1.           Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
2.           Рішення Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2024 року у справі № 990/99/24 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                                          В. Ю. Уркевич
Суддя-доповідач                                                                                     О. В. Кривенда 
Судді:                                     О. О. Банасько                                           С. Ю. Мартєв
О. Л. Булейко                                             С. О. Погрібний
Ю. Л. Власов                                              О. В. Ступак
І. А. Воробйова                                          І. В. Ткач
М. І. Гриців                                                 О. С. Ткачук
Ж. М. Єленіна                                            Є. А. Усенко 
В. В. Король                                                Н. В. Шевцова
М. В. Мазур