ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/3987/24  Номер провадження 22-ц/814/3586/24	Головуючий у 1-й інстанції Яковенко Н. Л.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2024 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді - доповідача Дорош А.І.
Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.
при секретарі Коротун І.В. 
учасники справи: 
представники відповідачів ОСОБА_1 , Кобелянська М.О.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2024 року, ухвалене суддею Яковенко Н.Л., повний текст рішення складено – 25 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

19.06.2024 ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Держави Україна, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби про стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якому просила суд стягнути з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 310 942 грн та моральну шкоду у розмірі 100 000 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02.05.2019 близько 9 години ранку на неї було здійснено напад невідомою особою, завдано тілесних ушкоджень із застосуванням фізичної сили та погроз від невідомої особи. За даним фактом 03.05.2019 слідчим відділенням ВП №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області було відкрито кримінальне провадження №12019170020001086 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Станом на 19.06.2024 повідомлення про підозру жодній особі не оголошено, ряд слідчих дій, необхідних для встановлення істини, у справі не проведено. Листом Полтавської окружної прокуратури Полтавської області від 29.04.2024 за вих. №131-596-16 повідомлено, що за результатами проведеного досудового розслідування 07.04.2024 дізнавачем СД ВП №1 Полтавського РУП ГУНП у Полтавській області Абраменею Є.І. прийнято рішення про закриття кримінального провадження №12019170020001086 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Прокурором у кримінальному провадженні вказане рішення не скасовувалось. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 23.05.2024 у справі №552/2541/19 скасовано постанову про закриття кримінального провадження №12019170020001086 від 03.05.2019. Вважає, що зазначене підтверджує протиправну бездіяльність процесуального прокурора щодо тривалого досудового розслідування кримінального провадження №12019170020001086, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.05.2019 за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України. Позивач вказувала, що ухвалами слідчих суддів неодноразово було задоволено її скарги на бездіяльність та рішення слідчого. Зазначала, що ухвалою Полтавського апеляційного суду від 28.02.2024 справа №552/5408/22 (провадження №11-кп/814/1153/24) апеляційна скарга потерпілої ОСОБА_2 задоволена, ухвала Київського районного суду м. Полтави від 13.12.2023 - скасована, постановлено нову ухвалу, якою у задоволенні клопотання прокурора Полтавської окружної прокуратури Петруні В.С. про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.05.2019 за №12019170020001086, на підставі пункту 3-1 частини 1 статті 284 КПК України, а саме, у зв`язку із не встановленням особи, яка вчинила кримінальний проступок, та закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченого пунктом 1 частини 1 статті 49 КК України, відмовлено. Матеріали провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.05.2019 за №12019170020001086, повернуто органу досудового розслідування. Вважає, що має місце протиправна бездіяльність дізнавачів ВП №1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області у кримінальному провадженні №12019170020001086, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України. Окрім того, у зв`язку із системними порушеннями дізнавачем ВП №1 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області прав позивача у кримінальному провадженні №12019170020001086, порушеного за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, створювалися та створюються штучні умови працівниками поліції, направленні на уникнення винною особою кримінальної відповідальності. Позивач вказувала, що станом на 19.06.2024 жодній особі повідомлення про підозру не оголошено, обвинувальний акт до суду не направлено, що є, на думку позивача, прямим порушенням розумних строків досудового розслідування кримінального провадження №12019170020001086 та порушенням прав та інтересів позивача як потерпілої у кримінальному провадженні. Вважає, що має право, з урахуванням позиції Великої палати Верховного суду, викладеної в справі №916/1423/17, вимагати від Держави Україна в особі Полтавської обласної прокуратури матеріальну компенсацію за порушення розумних строків досудового розслідування, неякісне проведення досудового розслідування та допущення ряду бездіяльностей з урахуванням рішень судів: ухвали Полтавського апеляційного суду від 28.02.2024 у справі №552/5408/22 (провадження №11-кп/814/1153/24); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 19.08.2022 у справі №552/2541/19 (провадження №1-кс/552/471/22); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 18.02.2022 у справі №552/2541/19 (провадження №1-кс/552/85/22); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 08.09.2021 у справі №552/2541/19 (провадження №1-кс/552/1377/21); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 13.05.2021 у справі №552/2541/19 (провадження №1-кс/552/558/21); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 15.07.2020 у справі №552/2541/19 (провадження №1-кс/552/1106/20); постанови Верховного суду від 22.06.2023 у справі №552/5408/22 (провадження №51-1585км23); ухвали Полтавського апеляційного суду від 28.02.2024 у справі №552/5408/22 (провадження №11-кп/814/1153/24); ухвали Київського районного суду м. Полтави від 23.05.2024 у справі №552/2541/19 (провадження №1-кс/552/811/24). Вказувала, що є особою з інвалідністю 2-ї групи, їй заборонені психоемоційні навантаження та стреси, але її права системно порушуються органом досудового розслідування та процесуальним прокурором. Матеріальну шкоду оцінює на суму 310 942 грн, обґрунтовуючи тим, що її квартира, як єдине приватне житло було підтоплено 25.03.2021 шляхом залиття центральним холодним водопостачанням підвального простору, внаслідок чого частково зруйновано квартиру, що підтверджено висновком експерта №993 від 29.09.2021 з завданням матеріальних збитків на суму 310 942 грн. Також наголошувала, що перебувала на стаціонарному лікуванні з 13.01.2024 по 17.01.2024 внаслідок нервового зриву, її було госпіталізовано. Моральну шкоду оцінює у сумі 100 000 000 грн.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Держави Україна, Полтавської обласної прокуратури, Державної казначейської служби про стягнення матеріальної та моральної шкоди - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не надала доказів на підтвердження завдання їй неправомірними діями відповідачів моральної шкоди та не довела наявність такої шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів. Позивач не довела, що внаслідок бездіяльності процесуального прокурора мало місце тривалість досудового розслідування кримінального провадження №12019170020001086, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.05.2019 за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України. Натомість, як встановлено судом, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 03.09.2024 встановлено, що прокурор належним чином виконував службові обов`язки по здійсненню процесуального керівництва в рамках зазначеного кримінального провадження. При вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 суд визнав, що позивач не довів, що внаслідок тривалого досудового розслідування їй спричинено душевні страждання, втрати немайнового характеру в зазначеному у позовній заяві розмірі, що є однією із складових елементів для відшкодування моральної шкоди. За наведених обставин та усталеного правового врегулювання спірних правовідносин, а також конкретних обставин та наявних доказів, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди у заявленому розмірі слід відмовити за безпідставністю таких позовних вимог. При вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 судом також враховано, що оскарження учасниками кримінального провадження процесуальних рішень органів досудового слідства у порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи у кримінальному провадженні та скасування таких рішень у судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а задоволення його вимог про визнання потерпілим є достатньою сатисфакцією. При цьому, позивачем не доведено не тільки бездіяльності відповідача, а і сам факт спричинення їй збитків. Наданий до суду висновок експертного дослідження від 13.04.2021 №ЕД-19/117-21/3470-БТ надає відповіді на питання щодо технічного стану квартири за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 22.03.2021 та жодним чином не може свідчити про спричинення відповідачами позивачу будь-якої шкоди. За висновком експерта №993 від 29.09.2021 визначено вартість ремонтно-будівельних робіт для відновлення квартири після затоплення. Зазначені позивачем висновки експертних досліджень не містять в собі жодної інформації щодо предмету доказування та не є належним доказами у даній справі. Доводи позивача про те, що вона перебувала за станом здоров`я на лікуванні, не підтверджено дослідженими у справі доказами, а встановлена позивачу група інвалідності не знаходиться у причинному зв`язку з викладеними в поданій до суду позовній заяві подіями, оскільки відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААБ №711481 ОСОБА_2 є особою з інвалідністю з дитинства. Таким чином, суд першої інстанції визнав, що позивач ОСОБА_2 , заявляючи вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди всього у розмірі 100 310 942 грн, жодним чином не обґрунтувала таку суму, яка не відповідає принципам розумності, тому позовні вимоги ОСОБА_2 є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не взято до уваги обставини, які викладені нею як підстави пред`явлених позовних вимог, що суперечить сталій практиці Європейського суду з прав людини та є прямим порушенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - відсутність будь-якого ефективного захисту в національному праві.У світлі національного законодавства ця ситуація є безвихідною для потерпілого, слідство стоїть, докази втрачають свою доказову силу, потерпілому спричиняється ще більша матеріальна шкода, іншими словами, потерпілий піддається вторинній віктимізації. Звертає увагу суду та наголошує, що довготривале досудове розслідування кримінального провадження №12019170020001086 суперечить сталій практиці Європейського суду з прав людини та п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Станом на 25.09.2024 повідомлення про підозру жодній особі не оголошено, ряд слідчих дій, необхідних для встановлення істини по справі, не проведено, що є прямим порушенням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вищевказані факти у всій сукупності свідчать про повну бездіяльність прокуратури та є прямим порушенням сталої практики Європейського суду з прав людини та ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підтверджує неефективність проведених реформ в Україні. Унаслідок ряду незаконних дій та бездіяльності прокуратури вона була вимушена відстоювати у судових засіданнях свої порушені права та інтереси, з направленням у подальшому понад одну тисячу звернень з метою дотримання розумних строків досудового розслідування, вжиття усіх необхідних заходів досудового розслідування на прийняття кінцевого, законного та неупередженого рішення, викорінення бездіяльності, халатності та завуальованих проявів корупції, але належні заходи реагування відсутні, що є прямим порушенням ст. 6 та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 є особою з інвалідністю 2-ї групи, але її права системно, порушуються органом досудового розслідування та процесуальним прокурором, в наслідок чого вона перенесла стреси та хвилювання через відсутність повноцінного національного захисту, моральних знущань. Якщо злочин безперечно є вчиненим і не розкритим, завдану матеріальну та моральну шкоду унаслідок бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними повноважень повинна відшкодовувати держава.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції – залишити без змін.

У судове засідання апеляційного суду 23.12.2024 не з`явилися інші учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток у цивільній справі на офіційні електронні адреси у порядку ч. 6 ст. 128 ЦПК України (т.3 а.с. 257-260), які доставлені до електронних кабінетів. Позивач ОСОБА_2 в апеляційній скарзі просила про розгляд справи без її участі (т.3 а.с.148, зворот). При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 16.10.2024 (про призначення справи до апеляційного розгляду) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що у провадженні ВП №1 Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області перебуває кримінальне провадження №12019170020001086 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Процесуальне керівництво у даному кримінальному провадженні здійснюється прокурором Полтавської окружної прокуратури Полтавської області, а не Полтавською обласною прокуратурою (т.1 а.с. 43).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач ОСОБА_2 обґрунтовує свої вимоги тим, що шкоду їй спричинено протиправною бездіяльністю обласної прокуратури, яка мала місце в ході здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019170020001086.

Натомість, як встановлено дослідженими в справі доказами, кінцеве рішення у кримінальному провадженні №12019170020001086 станом на час звернення позивача ОСОБА_2 з даним позовом до суду та станом на час вирішення спору судом не прийнято.

Позивач не довела, що внаслідок бездіяльності процесуального прокурора мало місце тривалість досудового розслідування кримінального провадження №12019170020001086, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.05.2019 за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України.

Натомість, згідно ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Полтави від 03.09.2024 встановлено, що прокурор належним чином виконував службові обов`язки по здійсненню процесуального керівництва в рамках зазначеного кримінального провадження (т.3 а.с. 99-100).

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 суд першої інстанції прийшов до висновку, що права та інтереси позивача були поновлені ухвалами слідчих суддів Київського районного суду м. Полтави та Полтавського апеляційного суду, що може вважатися достатньою справедливою сатисфакцією за обставин цієї справи.
Наданий до суду висновок експертного дослідження від 13.04.2021 №ЕД-19/117-21/3470-БТ надає відповіді на питання щодо технічного стану квартири за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 22.03.2021 та жодним чином не може свідчити про спричинення відповідачами позивачу будь-якої шкоди (т.1 а.с. 169-191).

За висновком експерта №993 від 29.09.2021 визначено вартість ремонтно-будівельних робіт для відновлення квартири після затоплення (т.1 а.с. 92-97).

Зазначені позивачем висновки експертних досліджень не містять в собі жодної інформації щодо предмет доказування та не є належним доказами в даній справі.

Доводи позивача про те, що вона перебувала за станом здоров`я на лікуванні, не підтверджено дослідженими у справі доказами, а встановлена позивачу група інвалідності не знаходиться у причинному зв`язку з викладеними у поданій до суду позовній заяві подіям, оскільки відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією, серія 12ААБ №711481, ОСОБА_2 є особою з інвалідністю з дитинства (т.1 а.с. 220).

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Якщо кримінальне провадження закрито на підставі закону про амністію або акта про помилування, право на відшкодування шкоди не виникає.

Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбаченому Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», виникає у випадках, зазначених у статті 2 цього Закону, у випадку: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів.

Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади.

Згідно ч.1 статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.
За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174цьогоКодексу).

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади чи посадових осіб до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про відшкодування шкоди на підставі ст.ст. 1173, 1174 ЦК України.

Зазначений висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12.03.2019 у справі №920/715/17 (провадження № 2-199гс18).

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт завдання цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди; протиправність діяння її заподіювача; наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 та 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач в цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей1167,1174 ЦК України.

Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

За змістом ч. 1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора.

За правилом ч. 2 ст. 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів та встановлення їхньої бездіяльності у порядку адміністративного судочинства, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) матеріальної та моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

При цьому, судом першої інстанції враховано висновки Верховного Суду у постановах від 13.01.2020 у справі №227/2572/19 (провадження №61-20488св18), від 17.01.2020 у справі №638/11414/18 (провадження №61-2685св19), від 04.03.2020 у справі №639/1803/19 (провадження №61-18842св19), від 01.04.2020 у справі №641/7772/17 (провадження №61-40338св18), від 13.05.2020 у справі №638/8636/17 (провадження №61-40480св18), від 20.05.2020 у справі №337/3375/17 (провадження №61-11586св19), від 20.05.2020 у справі №639/6736/18 (провадження №61-12512св19), від 23.06.2020 у справі №554/108/18 (провадження №61-41514св18), від 24.06.2020 у справі №520/14/19 (провадження №61-23199св19), від 30.06.2020 у справі №641/7984/17 (провадження №61-36602св18), від 03.07.2020 у справі №686/27965/19 (провадження №61-8293св20), від 25.01.2021 у справі №227/4410/19 (провадження №61-9407св20), від 25.03.2021 у справі №227/3052/19 (провадження №61-22337св19), 13.05.2021 у справі №638/8493/19 (провадження №61-13452св20), від 19.12.2022 у справі №466/5021/18 (провадження №61-21157св19) та інших.

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 у справі №197/1330/14-ц (провадження №61-21956св19) вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_2 судом першої інстанції враховано, що оскарження учасниками кримінального провадження процесуальних рішень органів досудового слідства в порядку кримінального судочинства є механізмом реалізації права на судовий контроль за додержанням прав особи в кримінальному провадженні та скасування таких рішень в судовому порядку не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а задоволення його вимог про визнання потерпілим є достатньою сатисфакцією (постанова Верховного Суду від 11.09.2019 у справі №336/5519/18). Аналогічні висновки сформульовано ВС у постановах: від 11.02.2019 у справі №233/4186/16-ц, від 31.10.2018у справі №646/5224/17, від 26.09.2018 у справі №638/12068/16-ц.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи №752/17832/14-ц зазначила, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є стягнення з державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 310 942 грн та моральної шкоди у розмірі 100 000 000 грн.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права. 

Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України).

За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Згідно ст. 56 Конституції України передбачено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно з положеннями статті 1176 ЦК України, якою врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Згідно матеріалів справи, предметом спору є стягнення шкоди, спричиненої фізичній особі бездіяльністю посадових осіб органів прокуратури, тому відповідно до положень частини шостої статті 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах.

Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Необхідною підставою для притягнення держави до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі №920/715/17.

У постанові від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18) Велика Палата Верховного Суду вказала, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір.

Питання щодо відшкодування шкоди, завданої особі надмірною тривалістю досудового розслідування кримінального провадження, були досліджені у постановах Верховного Суду від 03.02.2021 у справі №362/15/16-ц (провадження № 61-5805св20), від 21.07.2021 у справі №646/7015/19 (провадження № 61-1452св21), від 01.12.2021 у справі №308/14232/18 (провадження № 61-10961св20), від 23.02.2022 у справі №646/5368/19 (провадження № 61-15330св21).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України на кожну сторону покладено обов`язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч.2 ст.78, ч.1 ст. 89 ЦПК України).

Згідно матеріалів справи встановлено, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказувала на неефективність досудового слідства у кримінальному провадженні №12019170020001086, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.05.2019 за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України, та на процесуальну бездіяльність прокурора, у результаті чого вона та її чоловік ОСОБА_3 постійно зверталася із заявами та скаргами до поліції та прокуратури, оскаржували бездіяльність слідчих до суду, за їх скаргами неодноразово були скасовані постанови про закриття кримінального провадження. Проте, через неефективність та системну процесуальну бездіяльність прокуратури станом на день звернення до суду першої інстанції та подачі апеляційної скарги повідомлення про підозру жодній особі не оголошено, ряд слідчих дій, необхідних для встановлення істини по справі, не проведено. 

Таким чином, ОСОБА_2 вважає, що є підстави для відшкодування завданої шкоди за рахунок Державного бюджету України. Зазначає, що бездіяльністю відповідачів їй завдано майнову шкоду у розмірі 310 942 грн, що відповідає розміру збитків завданих залиттям квартири, та моральну шкоду у розмірі 100 000 000 грн.

Разом з цим, за результатами перегляду справи в апеляційному порядку, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що матеріалами справи не доведена бездіяльність посадових осіб Полтавської обласної прокуратури, тому відсутні підстави для покладення на Державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди, яка дорівнює вартості майнової шкоди, завданої залиттям квартири.

До позовної заяви ОСОБА_2 додані відповідні рішення суду про визнання протиправною бездіяльність слідчого у кримінальному провадженні. При цьому, доказів на підтвердження бездіяльності прокурора суду не надано.

Крім того, по справі вбачається та не заперечується сторонами, що ОСОБА_2 є потерпілою у кримінальному провадженні №12019170020001086, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.05.2019 за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України. При цьому, у кримінальному провадженні підозру нікому не пред`явлено та остаточне рішення у кримінальному провадженні не прийнято.

З врахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують завдану шкоду та її розмір, оскільки відсутній причинно-наслідковий зв`язок між бездіяльністю відповідачів і шкодою, завданою залиттям квартири, про яке заявляє позивач.

Щодо доводів ОСОБА_2 про неефективність, процесуальну бездіяльність прокурора, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції повно та обґрунтовано дав правову оцінку усім наданим доказам у справі, сам факт тривалого досудового розслідування без визнання факту бездіяльності незаконною не вказує на спричинення шкоди позивачу. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). У разі ненастання обставин, передбачених ст. 1177 ЦК України, фізична особа за наявності відповідних підстав має право на позов про відшкодування їй заподіяної шкоди на загальних засадах (згідно зі статтями 1166 і/або 1167 ЦК України), тобто безпосереднім заподіювачем такої шкоди.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 30.09.2014 у справі «Петро Якович Петльований проти України», заява №54904/08, Суд зауважив, що відповідно до ЦК України питання державної компенсації жертвам злочину врегульовано таким чином, що будь-яка вимога про таку компенсацію є умовною, і ці умови частково викладені у першому пункті статті 1177 ЦК України, який містить слова «якщо особа, яка вчинила злочин, не ідентифікована або неплатоспроможна». Подальші умови полягають у тому, що вони мають бути встановлені окремим законом, який не було прийнято до цього часу. Такий закон має також містити процедуру присудження та сплати компенсації. Ясно видно з цих застережень, що право на компенсацію з боку держави жертвам злочину, передбачене вищевказаною статтею Кодексу, ніколи не було призначене, щоб бути безумовним. Практика національних судів підтверджує, що за відсутності закону, який формулює такі положення, право на компенсацію не може виникнути згідно зі статтею 1177 ЦК України, як окремо взятою.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), дослідивши приписи статті 1177 ЦК України у редакції, що була чинною до 09.06.2013, та статті 1207 цього Кодексу, у справах за заявами №54904/08 і №3958/13 (поданими потерпілими - фізичними особами, яким держава не компенсувала шкоду, завдану внаслідок кримінального правопорушення) вказав, що отримання відшкодування на підставі зазначених приписів можливе лише за дотримання умов, які у них передбачені, та за наявності окремого закону, якого немає і в якому мав би бути визначений порядок присудження та виплати відповідного відшкодування. Тому ЄСПЛ відзначив, що право на відшкодування державою потерпілим унаслідок кримінального правопорушення ніколи не було безумовним. Оскільки заявники не мали чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не могли стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30.09.2014 у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява №54904/08, і від 16.12.2014 у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява №3958/13).

Такий висновок зроблено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18).

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Аналіз положень статей 23, 1174 ЦК України свідчить про те, що моральна шкода, завдана фізичній особі незаконною бездіяльністю посадової особи при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується Державою і при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відмовляючи ОСОБА_2 у відшкодуванні моральної шкоди, суд першої інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, обґрунтовано виходив із недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної їй шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідачів, що в силу вимог статті 81 ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача.

Таким чином, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про порушення її прав не заслуговують на увагу, оскільки підстави для висновку про заподіяння їй майнової та моральної шкоди Полтавською обласною прокуратурою під час досудового розслідування у кримінальному провадженні №12019170020001086, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 03.05.2019 за ознаками ч. 2 ст. 125 КК України, відсутні, а отже, відсутні і підстави для відшкодування цієї шкоди за рахунок Державного бюджету України.

Доводи апеляційної скарги про те, що внаслідок системної процесуальної бездіяльності прокурора позивачу було завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях та переживаннях, порушенні нормального способу життя, зневірі до правоохоронних органів, насторозі, тривозі, зниженому настрої тощо, які суд першої інстанції взагалі не взяв до уваги, то ці доводи є безпідставними, оскільки суд першої інстанції у мотивувальній частині рішення суду навів підстави, з яких прийшов до висновку про відмову у позові.

За таких обставин, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає, що суд першої інстанції, виходячи з предмету та підстав позову, оцінив надані докази у справі та прийшов до правильного висновку про відсутність підстав для відшкодування майнової та моральної шкоди.

Наведені у апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, № 4909/04, § 58).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції всебічно та об`єктивно з`ясував обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, встановив правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовив ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 25 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 грудня 2024 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош                 О. А. Лобов                         В. М. Триголов