ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

23 грудня 2024 року 	м. Дніпро	справа № 160/11783/24	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Юрко І.В., суддів:  Білак С.В., Чабаненко С.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30  липня 2024 року в адміністративній справі №160/11783/24 (головуючий суддя першої інстанції – Ільков В.В.) за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності противоправною, зобов`язання вчинити певні дії,-
          
В С Т А Н О В И В :
Позивач 07.05.2024 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати  йому середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні - не виплати грошового забезпечення із врахуванням вірного прожиткового мінімуму для працездатних осіб;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити йому  середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 23.05.2023 року по 02.04.2024 року.
В обґрунтування адміністративного позову зазначено, що відповідач провів з позивачем остаточний розрахунок при звільненні 02.04.2024 року, виплативши належне грошове забезпечення в сумі 178065,17 гривень. Разом з тим, відповідачем не виплачено позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 24.05.2023 року по 02.04.2024 року.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року адміністративний позов задоволено частково. 
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби з 24.05.2023 року по 01.04.2024 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні зі служби з 24.05.2023 року по 01.04.2024 року в сумі 178 059,44 гривень.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. 

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що рішення суду першої інстанції є не обґрунтованим та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права. Апелянт вказує, що висновки суду першої інстанції суперечать положенням статті 117 КЗпПУ у редакції Закону №2352-ІХ, бо звільнення позивача з військової служби відбулось 23.05.2023 року, виплата спірних коштів проведено 02.04.2024 року, а звернення до суду з позовом про виплату середнього заробітку здійснено 07.05.2024 року. Відтак, розмір середнього заробітку має бути нарахований не більш як за шість місяців, а не за 313 днів із застосуванням принципів зменшення розміру відшкодування, які могли застосовуватися до правовідносин, що виникали до 19.07.2022 року.
Позивач відзив на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу відповідно до приписів статті 311 КАС України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до частин першої та другої статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, встановила наступне. 
Позивач - ОСОБА_1 у період з 01.03.2022 року по 23.05.2023 року проходив військову службу за призовом у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно витягу з наказу  №103 від 23.05.2023 року солдата ОСОБА_1 з 23.05.2023 року виключено із списків особового складу частини, знято з усіх видів забезпечення і продовольчого забезпечення та направлено до ІНФОРМАЦІЯ_1 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 14.11.2023 року по справі №160/23298/23, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07.02.2024 року,  зокрема, зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 03.03.2022 року по 19.05.2023 року грошове забезпечення з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим (спеціальним) званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022 року та на 01.01.2023 року відповідно, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови КМУ №704 від 30.08.2017 року, а також зробити перерахунок процентної надбавки за вислугу років, щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії, одноразової грошової допомоги при звільненні, премії за особистий внесок у загальні результати служби, матеріальної допомоги на оздоровлення, грошової компенсації за невикористану основну та додаткову відпустку, з урахуванням виплачених сум та з урахуванням індексації грошового забезпечення, та зробити перерахунок у зв`язку з цим усіх інших отриманих виплат під час проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 .
02.04.2024 року на виконання вказаного судового рішення  позивачу  перераховано грошове забезпечення  в  розмірі  178065,17 гривень.
Вважаючи дії відповідача щодо несвоєчасності нарахування та невиплати середнього заробітку під час проведення розрахунку при звільненні протиправними, позивач оскаржив такі дії до суду.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що період затримки розрахунку при звільненні становить з 24.05.2023 року по 01.04.2024 року (включно) та складає 313 днів, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача зі служби повинен бути сплачений за вказаний період.
Апеляційний суд, переглядаючи рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права, зазначає про таке.
Відповідно до внесених змін до статті 117 Кодексу законів про працю України, апеляційний суд зазначає наступне.
Редакція статті 117 Кодексу законів про працю України зазнала змін в зв`язку з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX (набрання чинності, відбулось 19.07.2022 року).
 Текст вказаної статті викладено в наступній редакції:
«У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
До 19.07.2022 року Кодекс законів про працю України не встановлював періоду виплатити працівникові його середнього заробітку за час затримки при його звільненні. Після цієї дати період, за який повинно бути проведено нарахування та виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні зі служби не може перевищувати шість місяців.
Частина перша, друга статті 117 Кодексу законів про працю України в редакції Закону України від 01.07.2022 року №2352-IX поширюється тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
Позивач  був  звільнений  зі  служби  з  23.05.2023 року,  тобто  вже  під  час  дії   нової  редакції  статті 117 Кодексу законів про працю України,  а  тому  висновки  суду  першої  інстанції  про  задоволення  позовних  вимог  в  повному  обсязі  є  помилковими.
До матеріалів справи надано копію довідки №160/11783-1, виданої  військовою  частиною  на ім`я позивача (а.с.39).
Згідно із  вказаною довідкою, грошове забезпечення позивача складало:
За березень 2023 року - 24879,15 грн; за квітень 2023 року - 24879,15 грн..
Середньоденне грошове забезпечення становить 815,71 грн..
З огляду на зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку у  відповідності  до  вимог  статті  117 КЗпП  України  буде  складати  за  шість  місяців складає 105226,59 грн. (815,71 грн. х 129 дн.).
Проте суд першої інстанції визначив, що до вказаних правовідносин слід застосовувати принцип співмірності.
Застосування судом першої  інстанції критеріїв зменшення розміру відшкодування  з  посилання  на  постанову  Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі №761/9584/15-ц та постанову Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі №806/2473/18,  апеляційний суд вважає в даному випадку  необґрунтованим  за  наявності  положень статті 117 Кодексу законів про працю України  в  редакції  Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 року №2352-IX, набрання чинності яких  відбулось 19.07.2022 року.
З  урахуванням  наведених  вище  обставин  в  їх  сукупності,  апеляційний  суд  дійшов висновку, що суд першої інстанції при постановлені рішення допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що у відповідності до статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове  задоволення позовних вимог.
Оскільки дана справа розглянута судом апеляційної інстанції у відповідності до вимог частини 1 статті 310 КАС України за правилами спрощеного провадження та не відноситься до справ, передбачених частиною 4 статті 257 КАС України, судове рішення апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що відповідно до статті 317 КАС України існують підстави для зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись статтями 77, 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
          
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року в адміністративній справі №160/11783/24 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 30 липня 2024 року в адміністративній справі №160/11783/24  скасувати.
Прийняти  нове  рішення, яким позов задовольнити  частково. 
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні в розмірі 105226 (сто п`ять тисяч  двісті двадцять шість) гривень 00 копійок.
           В  іншій  частині  позовних  вимог відмовити.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не може бути оскаржена в касаційному порядку, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.    

Головуючий - суддя                                                                      І.В. Юрко 

                               суддя                                                                      С.В. Білак 

                               суддя                                                                      С.В. Чабаненко