Номер провадження: 22-ц/813/1726/25 
Справа № 521/20633/21
Головуючий у першій інстанції Плавич І.В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.03.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Кострицького В.В.,
суддів: Лозко Ю.П., Коновалової В.А.
за участю секретаря Булацевської Я.В.
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Військова академія (м. Одеса)
представник відповідача - Гуцалюк Роман Сергійович
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Гуцалюка Романа Сергійовича, який діє в інтересах Військової академії (м. Одеси) на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2024 року, ухвалене у складі судді Плавич І.В., у приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеси) про визнання неправомірним рішення про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку,-

встановив:
Короткий зміст позовних вимог.
Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до суду про визнання дій неправомірними та поновлення на квартирному обліку. В обґрунтування позову зазначив, що його вислуга років у Збройних Силах України, станом на 18.10.2018р. становила: 34 роки 11 місяців 14 днів, з них: календарна – 31 рік 02 місяці 17 днів, пільгова – 03 роки 8 місяців 27 днів.
Позивач був звільнений з лав ЗС України в запас за підпунктом «к» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України про військовий обов`язок та військову службу (як військовослужбовець, який проходив службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) та на підставі витягу з наказу командувача сухопутних військ Збройних Сил України від 22 вересня 2018 року № 427.
У 1992 році був взятий на квартирний облік у загальну чергу військовослужбовців Одеського гарнізону з 20.08.1992 року.
З 06 серпня 2012 року був додатково взятий на першочерговий квартирний облік в Одеському гарнізоні у зв`язку з набуттям вислуги понад 25 років відповідно до пункту 2.14 Інструкції «Про забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей», яка введена в дію наказом МО України від ЗОЛ 1.2011 року.
У 2011 році, при проходженні служби у військової частині НОМЕР_1 , між позивачем та ЗС України був укладений черговий контракт на проходження військової служби на 5 років, який набув чинність з 30.11.2011 року та був продовжений у зв`язку з введенням особливого періоду та оголошенням демобілізації відповідно до частини 9 статі 23 Закону України про військовий обов`язок та військову службу. Дія контракту припинена 18.10.2018 року у зв`язку з звільненням позивача у запас.
Відповідно до умов підписаного контракту, а саме: абзацу 2 та абзацу 14 пункту 2, Міністерство оборони України зобов`язувалось додержуватися моїх особистих прав і свобод та прав членів моєї родини, включаючи надання пільг, гарантій і компенсацій, а також надання мені жилого приміщення відповідно до встановлених законів та інших правових актів України.
На момент підписання контракту питання забезпечення житлом військовослужбовців регламентували Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон), Порядок забезпечення житлом військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінетом Міністрів України від 3.08.2006 №1081 (Далії – Порядок), а також Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, яка затверджена наказом Міністра оборони №737 від 30.11 2011 (далії – Інструкція - 2011 року).
При цьому в Інструкції 2011 року уточнювалися окремі положення, які були не чітко визначені в Законі та Положенні. Так відповідно до пункту 2.14 Інструкції 2011 року визначалося, що «військовослужбовці, які перебувають на квартирному обліку, під час звільнення з військової служби в запас після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військової служби в календарному обчисленні, залишаються за (їх бажанням) на обліку у військової частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби та користуються правом позачергового отримання житла». Враховуючи знаходження на квартирному обліку, зазначена правова норма зіграла переважну роль у прийнятті позивачем рішення відносно підписання контракту на подальше проходження служби, так як гарантувало залишення на квартирному обліку після звільнення з лав ЗС України.
Однак в подальшому Міністерством оборони у дану Інструкцію-2011 року були внесені зміни, внаслідок чого були обмежені права позивача. Так 19.06.2014 були внесені зміни в пункт 2.16 внаслідок чого норма, що регламентувала залишення на квартирному обліку військовослужбовців, які звільняються з військової служби після закінчення строку контракту та мають 20 років вислуги у календарному обчисленні виключена. Більше того, зазначений пункт був доповнений нормою, що військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби) у разі звільнення з військової служби за підставами, не зазначеними у абзаці першому пункту 2.16.
Крім того, 16.10.2018 року вступив у дію наказ Міністра оборони України №380, яким відміняється дія наказу Міністра оборони №737 від 30.11.2011 та який затверджує нову Інструкцію про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі – Інструкція - 2018 року).
Відповідно до положень Інструкції - 2018 року правових норм, які б чітко визначали право залишення перебувати (або не перебувати) на квартирному обліку військовослужбовців, під час звільнення з військової служби в запас після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військової служби в календарному обчисленні до одержання житла з державного житлового фонду, не визначено. Разом з тим, положенням Інструкції-2018 року не визначено, що закінчення контракту у зазначеної категорії військовослужбовців є підставою для зняття їх з квартирного обліку. Таким чином, без фактичного внесення змін з боку відповідних законодавчих органів до Закону та Порядку (які є нормативними актами вищої юридичної сили), Міністерство Оборони своїми відомчими правовими документами здійснило їх інше тлумачення внаслідок чого звузило зміст та обсяг наявних прав позивача набутих при підписанні контракту.
Після звільнення позивача з лав ЗС України, рішенням житлової комісії Військової академії (м. Одеса) позивач був знятий з квартирного обліку.
На засідання житлової комісії позивач запрошений не був. Про причини зняття з квартирного обліку був проінформований через повідомлення від 14.11.2018р. №36/6/278, яке було йому особисто вручено секретарем житлової комісії 20.12.2018 року разом з довідкою про перебування у квартирній черзі та витягом з протоколу житлової комісії Військової академії (м.Одеса) від 30.10.2018р.
Своє рішення (згідно протоколу) відповідач обґрунтував вимогами пункту 9 статті 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У зазначеній статті відсутня норма щодо зняття квартирного обліку військовослужбовців, які звільняються з військової служби у зв`язку з закінченням терміну дії контракту.
Такою позицією житлова комісія одночасно позбавила позивача , як ветерана військової служби, права на реалізацію пільги, встановленої пунктом 7 статті 6 розділу 2 Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захисту», а саме – права на першочергове забезпечення житлом, або придбання житла з рахунок Міністерство Оборони України.
В результаті, набуте право, яке гарантувалося при підписанні контракту (стосовно знаходження на квартирному обліку після звільнення з лав Збройних Сил по закінченню строку контракту), було скасовано в односторонньому порядку з боку Міністерства оборони України, що у свою чергу дає підставу вважати зазначене як невиконання умов укладеного контракту з боку Міністерства оборони України, що змусило позивача звернутися до суду за захистом прав.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеси) про визнання неправомірним рішення про зняття з квартирного обліку та зобов`язання поновити на квартирному обліку – задоволено. 
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, що звільнення військовослужбовця, який перебуває на квартирному обліку, у запас за закінченням строку контракту за наявності у нього відповідного стажу і є підставою для залишення його на такому обліку відповідно до вимог п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Доводи апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 23.04.2024 скасувати повністю та прийняти постанову про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до Військової академії (м. Одеса) про поновлення на квартирному обліку у Міністерстві оборони України при Військової академії (м. Одеса).
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що Військова академія (м. Одеса) не згодна з рішення Малиновського районного суду міста Одеса від 23 квітня 2024 року у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права.
Посилається на ряд норм законодавства, що діяли у період прийняття оспорюваного рішення житлової комісії, в яких чітко передбачено, у яких випадках військовослужбовці залишаються на квартирному обліку у військовій частині після свого звільнення. Залишення на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, військовослужбовців, звільнених з лав Збройних Сил України у запас у зв`язку з закінченням строку контракту у досліджений період законодавством не передбачалось.
Позиція учасників справи.
Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому фактично просив відмовити у задоволені апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.
Наводить ряд норм законодавства та посилається на практику судів у подібних справах.
Щодо явки сторін.
Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, в судове засідання не з`явились, клопотань не заявляли , що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду. 
Позиція апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що вислуга років позивача у Збройних Силах України, станом на 18.10.2018р. становила: 34 роки 11 місяців 14 днів, з них: календарна – 31 рік 02 місяці 17 днів, пільгова – 03 роки 8 місяців 27 днів.
Позивач був звільнений з лав ЗС України в запас за підпунктом «к» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України про військовий обов`язок та військову службу (як військовослужбовець, який проходив службу за контрактом, дію якого продовжено понад встановлені строки на період до закінчення особливого періоду або оголошення демобілізації, та які вислужили не менше 18 місяців з дати продовження дії контракту, якщо вони не висловили бажання продовжувати військову службу під час особливого періоду) та на підставі витягу з наказу командувача сухопутних військ Збройних Сил України від 22 вересня 2018 року № 427.
У 1992 році позивач був взятий на квартирний облік у загальну чергу військовослужбовців Одеського гарнізону з 20.08.1992 року.
З 06 серпня 2012 року був додатково взятий на першочерговий квартирний облік в Одеському гарнізоні у зв`язку з набуттям вислуги понад 25 років відповідно до пункту 2.14 Інструкції «Про забезпечення житловими приміщеннями військовослужбовців та членів їх сімей», яка введена в дію наказом МО України від ЗОЛ 1.2011 року.
У 2011 році, при проходженні служби у військової частині НОМЕР_1 , між позивачем та ЗС України був укладений черговий контракт на проходження військової служби на 5 років, який набув чинність з 30.11.2011 року та був продовжений у зв`язку з введенням особливого періоду та оголошенням демобілізації відповідно до частини 9 статі 23 Закону України про військовий обов`язок та військову службу. Дія контракту припинена 18.10.2018 року у зв`язку з звільненням позивача у запас.
Після звільнення позивача з лав ЗС України, рішенням житлової комісії Військової академії (м. Одеса) позивач був знятий з квартирного обліку.
На засідання житлової комісії позивач запрошений не був. Про причини зняття з квартирного обліку був проінформований через повідомлення від 14.11.2018р. №36/6/278, яке було йому особисто вручено секретарем житлової комісії 20.12.2018 року разом з довідкою про перебування у квартирній черзі та витягом з протоколу житлової комісії Військової академії (м.Одеса) від 30.10.2018р.
Своє рішення (згідно протоколу) відповідач обґрунтував вимогами пункту 9 статті 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». У зазначеній статті відсутня норма щодо зняття квартирного обліку військовослужбовців, які звільняються з військової служби у зв`язку з закінченням терміну дії контракту.
Такою позицією житлова комісія одночасно позбавила позивача, як ветерана військової служби, права на реалізацію пільги, встановленої пунктом 7 статті 6 розділу 2 Закону України «Про статус ветеранів військової служби та їх соціальний захисту», а саме – права на першочергове забезпечення житлом, або придбання житла з рахунок Міністерство Оборони України.
В результаті, набуте право, яке гарантувалося при підписанні контракту (стосовно знаходження на квартирному обліку після звільнення з лав Збройних Сил по закінченню строку контракту), було скасовано в односторонньому порядку з боку Міністерства оборони України, що у свою чергу дає підставу вважати зазначене як невиконання умов укладеного контракту з боку Міністерства оборони України, що змусило позивача звернутися до суду за захистом прав.
Відповідно до ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно ст. 2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України.
Відповідно до ст. 12 цього ж Закону, держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у межах норм і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР, іншими законами, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення. Такі жилі приміщення або грошова компенсація надаються їм один раз протягом усього часу проходження військової служби за умови, що ними не було використано право на безоплатну приватизацію житла, з урахуванням особливостей, визначених пунктом 10 цієї статті.
На виконання статті 12 статі ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» прийнято Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006р N 1081, який пунктом 3 закріплює аналогічні з вимогами Закону приписи, зокрема:
?військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання (п.3);
?військовослужбовці, які перебувають на обліку при звільненні з військової служби в запас або у відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку із скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів, у разі неможливості використання на військовій службі залишаються на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду, а в разі розформування військової частини - у військовому комісаріаті і квартирно-експлуатаційному органі та користуються правом позачергового одержання житла (п. 29)
Хоча Порядок не містить прямої норми щодо зняття з квартирного обліку військовослужбовців звільнених з військової служби у зв`язку з закінченням терміну дії контракту, пункт 31 містить імперативні вимоги, що житлові приміщення надаються тільки військовослужбовцям, які перебувають на обліку, крім випадків, передбачених законодавством.
Але, згідно п. 30 даного Порядку військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання. Крім того, даний Порядок передбачає і випадки, коли військовослужбовці знімаються з обліку, а саме у разі: 1) поліпшення житлових умов, внаслідок чого відпала потреба в наданні житла; 2) засудження військовослужбовця до позбавлення волі на строк понад шість місяців, крім умовного засудження; 3) звільнення з військової служби за службовою невідповідністю у зв`язку з систематичним невиконанням умов контракту військовослужбовцем; 4) подання відомостей, що не відповідають дійсності, але стали підставою для зарахування на облік; 5) в інших випадках, передбачених законодавством ( п. 30).
Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що військовослужбовці, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та члени їх сімей мають право на отримання житла, а отже і на залишення на обліку до отримання ними житла, в тому числі і у разі звільнення в запас чи відставку, крім випадків, передбачених п.30 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1081 від 03.08.2006р.
Таким чином, у разі звільнення з військової служби військовослужбовців за підставами, не зазначеними в ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», в тому числі у зв`язку з закінченням терміну дії контракту, не передбачено не залишення їх на квартирному обліку у військових частинах.
З метою усунення прогалин в законодавстві, пункт 2.17 в початковій редакції «Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями», затвердженою наказом Міністра оборони № 737 від 30.11.2011 року (втратив чинність на підставі наказу Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380) чітко визначав, що військовослужбовці, які перебувають на обліку, під час звільнення з військової служби в запас або відставку за віком, станом здоров`я, а також у зв`язку з реформуванням ЗС України, зі скороченням штатів або проведенням інших організаційних заходів за неможливості використання на військовій службі, а також після закінчення строку контракту при досягненні 20 років вислуги на військові службі в календарному обчисленні, залишаються (за їх бажанням) на обліку у військовій частині до одержання житла з державного житлового фонду за останнім місцем проходження служби, а в разі розформування військової частини – у військовому комісаріаті і КЕВ (КЕЧ) району, на території обслуговування яких знаходилася розформована військова частина, та користуються правом позачергового одержання житла.
Однак, 19.06.2014 року, з врахуванням оголошення в країні особливого періоду, внаслідок чого збільшено граничний вік перебування на військовій службі були затверджені зміни до Інструкції. Відповідно до пункту 2.16 Інструкції в новій редакції, норма, що регламентувала залишення на квартирному обліку військовослужбовців, які звільняються з військової служби після закінчення строку контракту та мають 20 років вислуги в календарному обчисленні, виключена.
Більш того, пункт 2.18. Інструкції доповнено нормою, що військовослужбовці та особи, звільнені з військової служби, знімаються з обліку за місцем служби (за місцем звільнення з військової служби) у разі звільнення з військової служби за підставами, не зазначеними в абзаці першому пункту 2.16 цього розділу.
Фактично без внесення змін до Закону та Порядку - нормативних актів вищої юридичної сили, внаслідок іншого їх тлумачення Інструкцією звужено зміст та обсяг існуючих прав і свобод військовослужбовців
В подальшому Міністерство оборони України визнало, що дане положення є неправильним та не законним, видаючи окреме доручення від 16.08.2017 року за № 1487/з щодо організації роботи по внесенню змін у статтю 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» в частині залишення військовослужбовців на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов у разі звільненні з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту.
Окрім цього, наказом Міністерства оборони України від 31.07.2018 № 380 «Про затвердження Інструкції з організації забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей жилими приміщеннями» вказану проблему щодо залишення на квартирному обліку військовослужбовців, які мають вислугу 20 років, у разі їх звільнення з військової служби у зв`язку з закінченням строку контракту, також врегульовано не було.
При цьому, незважаючи на вказану правову колізію, що виникла внаслідок прогалин у законодавстві, та враховуючи положення ч. 1 ст. 37 Житлового кодексу Української РСР, військовослужбовці, у разі звільнення з військової служби в зв`язку з закінченням строку контракту, набувають право залишатися на обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, при військових частинах (військових комісаріатах), за наявності вислуги років, що дає право на пенсійне забезпечення.
Житловий кодекс Української РСР:
Відповідно до ст. 37 Житлового кодексу Української РСР, облік потребуючих поліпшення житлових умов громадян, які працюють на підприємствах, в установах, організаціях, що мають житловий фонд і ведуть житлове будівництво або беруть пайову участь у житловому будівництві, здійснюється за місцем роботи, а за їх бажанням - також і за місцем проживання. Нарівні з ними беруться на облік громадяни, які залишили роботу на цих підприємствах, в установах, організаціях у зв`язку з виходом на пенсію.
Разом з тим, ч. 1 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у редакції чинній на момент виникнення правовідносин) звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється:
а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби;
б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Системний аналіз зазначених норм закону дає підстави дійти висновку, що у словосполученні «звільнення з військової служби у запас або у відставку за віком, станом здоров`я», що міститься у пункті 9 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», такі умови як вік і стан здоров`я, відносяться виключно до поняття «звільнення у відставку», як варіанту (способу) звільнення з військової служби, і жодним чином не відноситься до поняття «звільнення у запас». Така юридична визначеність зазначених понять підтверджується висновками викладеними в постанові Верховного Суду від 25.03.2019 у справі № 359/2295/17.
Отже, звільнення військовослужбовця, який перебуває на квартирному обліку, у запас за закінченням строку контракту за наявності у нього відповідного стажу і є підставою для залишення його на такому обліку відповідно до вимог п. 9 ст. 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Тому доводи апеляційної скарги в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права колегія суддів відхиляє у зв`язку з необґрунтованостю.
Таким чином, відповідно до вищезазначеного та керуючись положеннями Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст.ст. 8, 22, 47 Конституції України, ст. 175 Цивільно-процесуального Кодексу України, ст. 37 Житлового кодексу Української РСР, ст. ст. 2, 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», Інструкції про організацію забезпечення військовослужбовців Збройних Сил України та членів їх сімей житловими приміщеннями, яка затверджена наказом Міністра оборони №737 від 30.11 2011р., Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2006р N 1081 суд першої інстанції прийшов вірного висновку про задоволення позову.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів дійшла висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права.
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального та матеріального закону.
З огляду на наведене та сталу судову практику Верховного Суду наприклад у Постанові ВС у справі №683/2271/18 від 28.12.2020 року , вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

у х в а л и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2024 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 18 березня 2025 року.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                         Ю.П. Лозко

                                                                               В.А. Коновалова