РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2025 року 
м. Рівне

Справа № 570/4135/24
Провадження № 22-ц/4815/237/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.,

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1  
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2024 року, ухвалене в складі судді Штогуна О.С., у справі № 570/4135/24
в с т а н о в и в :
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу.
В обґрунтування позовних вимог вказала, що сторони 29 серпня 2014 року зареєстрували шлюб про що було зроблено відповідний актовий запис № 1198. Від спільного подружнього життя сторони мають дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Спільне життя з відповідачем не склалося. Шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть. Вважає, що шлюбні відносини існують лише формально, подальше спільне життя як подружжя та збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. Просить суд розірвати шлюб.
Заочним рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу – задоволено повністю. 
Шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований 29 серпня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції (актовий запис № 1198) - розірвано.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не підтримують шлюбних стосунків, не ведуть спільного господарства, проживають окремо, позивач на примирення не згодна, у зв`язку з чим дійшов висновку, що збереження сім`ї буде носити формальний характер.
Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2024 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволені позовних вимог повністю.
Зазначає, що під час розгляду справи в суді першої інстанції його не було повідомлено належним чином про наявність позову про розірвання шлюбу, судові повістки-повідомлення він не отримував. Вважає, що необхідністю є надання судом додаткового строку для примирення. Вказує, що позивач не довела жодними належними доказами, що спільне життя є неможливим або суперечитиме інтересам когось із подружжя.
У відзиві на апеляційну позивач заперечує доводи останньої просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Установлено, що 29 серпня 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції, що стверджується свідоцтвом про шлюб (актовий запис № 1198).
За час перебування у шлюбі у сторін народився син – ОСОБА_4   ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.
Частиною першою статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод визначено право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.
Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.
Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.
Отже, зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу.
Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.
Згідно з ч. 2 ст. 104 та ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України.
Відповідно до ч.1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Аналізуючи норми діючого законодавства, слід дійти висновку, що суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо.
Виходячи з засад сімейного законодавства, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків.
Незгода будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Такий висновок висловлений Верховним Судом у постанові від 08 листопада 2018 року у справі № 569/458/18.
Встановивши, що збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу.
Верховний Суд у Постанові від 03 грудня 2020 року у справі № 456/848/16-ц вказав на те, що за змістом указаної норми (ст.111 СК України) заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку для примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком.
З урахуванням наведеного,  доцільності в наданні сторонам строку на примирення не вбачається.
 Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що відповідач не погоджується із розірванням шлюбу з позивачем, оскільки має на меті зберегти шлюбні відносини.
Слід зазначити, що незгода відповідача з розірванням шлюбу не є підставою для відмови у позові, оскільки кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, і не може бути примушений до їх збереження.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, сторонами не надано жодного доказу, що шлюбні відносини, за час перебування справи у провадженні суддів, між ними відновлено або про вчинення відповідачем будь-яких реальних дій для збереження сім`ї. А відтак, перебування позивача в шлюбі не відповідає її інтересам, яка, наполягає на тому, що шлюб існує формально, а тому вона не може бути примушена до збереження такого шлюбу.
Доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення відповідача про розгляд справи судом першої інстанції не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 не зазначив про намір примиритися з позивачем з метою збереження сім`ї, а посилалася лише на факт його неповідомлення про розгляд справи та ухвалення заочного рішення без його відома.
Відповідач не навів обґрунтованих доводів, що незабезпечення його права на участь у розгляді справи судом першої інстанції призвело до неправильного вирішення спору по суті вимог.
Практика щодо застосування норм процесуального права в спірних правовідносинах є сталою (постанови Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі № 734/1076/17 (провадження № 61-3197св18), від 08 серпня 2018 року у справі № 338/1236/16-ц (провадження № 61-1447св18), від 20 липня 2020 року у справі № 349/1031/17 (провадження № 61-20370св19), від 24 липня 2020 року у справі № 357/12676/18 (провадження № 61-1549св20).
Таким чином, при наявності рішення суду про розірвання шлюбу, навіть і ухваленого з певними процесуальними порушеннями, апеляційний суд надає перевагу принципу правової визначеності.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року в справі № 1306/8251/2012 (провадження № 61-14203св20), та від 08 квітня 2021 року у справі № 2-2164/06 (провадження № 61-1940св20).
За таких обставин, висновок суду першої інстанції, про наявність підстав для розірвання шлюбу є правильним, оскільки подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Заочне рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 16 жовтня 2024 року залишити без зміни.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст постанови складений 06 березня 2025 року.

Головуючий :                                                 Гордійчук С.О.

Судді :         Боймиструк С.В.                                                        
                                                                        Шимків С.С.