Номер провадження: 22-ц/813/2341/25 
Справа № 507/1943/13-ц
Головуючий у першій інстанції Дармакука Т. П.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Сєвєрової Є.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Любашівського районного суду Одеської області від 08 січня 2014 року, постановленого під головуванням судді Даракуки Т.П., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -
в с т а н о в и в:
У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом доОСОБА_1 про стягнення аліментів, в якому просила стягнути з ОСОБА_1 аліменти на її користь на утримання дітей – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 40% всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дітьми повноліття.
В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона проживала з ОСОБА_1 у фактичних шлюбних відносинах.
Від спільного проживання сторони мають двох неповнолітніх дітей:  доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Сторони спільно не проживають та діти знаходиться на її утриманні.
Однак, відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, що стало підставою для звернення до суду з позовом.
Заочним рішенням Любашівського районного суду Одеської області від 08 січня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволений.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей:  доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 40% з усіх видів його доходу щомісяця, але не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 16.12.2013 року до 02.08.2026 року.
Допущене негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Вирішено питання про судові витрати.
15 липня 2024 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про перегляд заочного рішення суду, в якій просив поновити строк для подання заяви та скасувати заочне рішення.
Ухвалою Любашівського районного суду Одеської області від 30 серпня 2024 року у задоволені клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку для звернення до суду з заявою про перегляд заочного рішення суду відмовлено.
Не погоджуючись з заочним рішенням суду,  ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення суду в частині визначення розміру аліментів змінити з 40% з усіх видів його доходу щомісяця, але не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на визначення аліментів у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, до досягнення старшою дитиною повноліття, потім 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення молодшою дитиною повноліття, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
В обґрунтування своєї апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції розглянута справа без його належного сповіщення, та будь-якої кореспонденції стосовно судової справи або відкритого виконавчого провадження ним не отримано.
Також апелянт зазначив, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було встановлено чи був працевлаштований відповідач, про визначення розміру аліментів саме у частці від заробітку, чи були підстави для визначення аліментів у твердій грошовій сумі.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду надано не було.
Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).        
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1  є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Діти на момент звернення ОСОБА_2  до суду з даним позовом проживали разом з нею та знаходилися на її утриманні. Відповідач не надав матеріальної допомоги на утримання дітей та не брав участі у їх вихованні.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказувала на те, що відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання дітей, але як батько повинен був надавати матеріальну допомогу на їх утримання.
Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
З матеріалів справи за заявою ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду вбачається, що на підставі заочного рішення Любашівського районного суду Одеської області від 08 січня 2014 року Любашівським районним судом Одеської області був виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітніх дітей.
Постановою державного виконавця було відкрито виконавче провадження №44247852 з примусового виконання виконавчого листа №2/507/648/2013 від 08.01.2014 року.
Також з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1  має заборгованість зі сплати аліментів.
Суд першої інстанції, застосувавши положення ст. 180, ст. 182-183 СК України в редакції на день ухвалення оскаржуваного рішення, та встановивши, що діти проживають разом з матір`ю, повністю знаходиться на її утриманні, а також врахувавши вимоги сімейного законодавства щодо обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей:  доньку - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 40% з усіх видів його доходу щомісяця, але не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 16.12.2013 року до 02.08.2026 року.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції розглянута справа без його належного сповіщення, та будь-якої кореспонденції стосовно судової справи або відкритого виконавчого провадження ним не отримано, оскільки наявними у справі доказами підтверджується, що ОСОБА_1 25 грудня 2013 року був повідомлений про призначене судове засідання на 08 січня 2014 року (а.с. 11).
Таким чином, відсутні підстави вважати, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції порушив норми процесуального права щодо належного повідомлення відповідача про розгляд справи.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що судом першої інстанції під час розгляду справи не було встановлено чи був працевлаштований відповідач, про визначення розміру аліментів саме у частці від заробітку, чи були підстави для визначення аліментів у твердій грошовій сумі не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки відсутність у батьків офіційного доходу не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дітей до досягнення ними повноліття, а визначення розміру аліментів у частці від доходу, або в твердій грошовій сумі відповідає нормам чинного законодавства.
Колегія суддів вважає, що за встановлених у справі обставин визначений судом першої інстанції розмір аліментів на двох дітей сторін був справедливим по відношенню як до інтересів дітей, так і їх батьків.
З огляду на вказані обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір аліментів на двох дітей в розмірі 40% з усіх видів доходу відповідача, щомісячно, на кожну дитину не є завищеним, натомість є прийнятним для можливості його реалізувати на забезпечення дітей працездатними батьками.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що є правильним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позову та визначення аліментів в розмірі 40% з усіх видів доходу відповідача, щомісячно, на кожну дитину.
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наявним у справі, у зв`язку з чим дійшов правильного висновку про задоволення позову. Рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
При цьому, переглядаючи заочне рішення у даній справі, колегія суддів, окрім іншого, враховує принцип правової визначеності, який застосовується Європейським судом з прав людини при вирішенні звернень відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та підлягає застосуванню судами України відповідно до статті 9 Конституції України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, зокрема, право на справедливий судовий розгляд. При цьому ключовим принципами, які мають скеровувати тлумачення статті 6 Конвенції, є верховенство права, правова певність і належне відправлення правосуддя.
Принцип правової певності є одним з основних аспектів верховенства права вимагає, серед іншого, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів.
У його основі лежить відоме з римського права положення resjudicata (лат. «вирішена справа»), відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, як вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися. Іншими словами, цей принцип гарантує остаточність рішень («що вирішено - вирішено і не має переглядатися до безмежності»).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Христов проти України» (рішення від 19 лютого 2009 року, заява №24465/04) наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії»). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу resjudicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Водночас скасування рішення суду, яке вже частково виконано, може (поряд з іншими обставинами) свідчити про зведення принципу resjudicata нанівець (пункт 35 Рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України» (заява №61333/00)).
Враховуючи наведене і прецеденти Європейського суду з прав людини, перегляд заочного рішення про стягнення аліментів та його скасування через значний проміжок часу (10 років), та з врахуванням обставин часткового виконання відповідачем такого рішення, є правомірним випадком обмеження його права на доступ до суду. Більше того, встановлення в судовій практиці зворотного принципу призведе до порушення принципу верховенства права через викривлення таких його складників, як правова визначеність правовідносин і resjudicata.
Таким чином, при наявності заочного рішення суду про стягнення аліментів, яке частково виконано, скасування такого рішення призведе до порушення принципу правової визначеності.
Слід також зважати на те, що вимога добросовісності є загальною для усіх суб`єктів права, у тому числі - для усіх суб`єктів цивільних правовідносин, включаючи правовідносини сімейні.
Ця вимога ґрунтується на приписах статей 3 та 13 ЦК України, відповідно до яких дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними (пункт і статті 3 ЦК). Тобто такі дії мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоді довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Зазначені норми цивільного права постають як загальні принципи, які є, по суті нормами прямої дії.
У свою чергу, порушення учасником правовідносин вимог добросовісності під час здійснення своїх суб`єктивних прав має наслідком відмову у їх захисті та сприянні у їх реалізації. Зазначене стосується і процесуальних прав, зловживати якими неприпустиме (статті 2, 44 ЦПК України).
Отже, зважаючи на викладене та з урахуванням наведених вище положень закону, скасування рішення суду про стягнення аліментів через значний проміжок часу (через 10 років після ухвалення рішення) не відповідатиме вимогам статті Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з апеляційною скаргою просив рішення суду в частині визначення розміру аліментів змінити з 40% з усіх видів його доходу щомісяця, але не менше одного прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, на визначення аліментів у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, до досягнення старшою дитиною повноліття, потім 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно до досягнення молодшою дитиною повноліття.
Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Таким чином, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Тобто, ОСОБА_1 має передбачене законом право на звернення до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, у разі зміни його матеріального становища.
З огляду на положення ст. 19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно ст. 389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Заочне рішення Любашівського районного суду Одеської області від 08 січня 2014 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 20 січня 2025 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Є.С. Сєвєрова