ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2025 р.	Справа № 641/8106/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Спаскіна О.А.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Присяжнюк О.В. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.,
          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Департаменту патрульної поліції на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30.01.2025, головуючий суддя І інстанції: Болибок Є.А., вул. Першого Травня, 63, м. Дергачі, Дергачівський, Харківська, 62300, повний текст складено 03.02.25 року по справі № 641/8106/24
          за позовом  ОСОБА_1  
          до  Департаменту патрульної поліції 
          про скасування постанови по справі про адміністративне правопорушення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до Департаменту патрульної поліції, в якому просила скасувати постанову серії ЕНА № 3395200 від 02.11.2024 про накладення адміністративного стягнення у виді штрафу у розмірі 3 400,00 грн. за адміністративне правопорушення, передбачене за ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30.01.2025 адміністративний позов задоволено.
Скасовано постанову серії ЕНА № 3395200 від 02.11.2024 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, і закрито справу про адміністративне правопорушення.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Департаменту патрульної поліції, юридична адреса: 03048, м. Київ, вул. Федора Ернста, буд. 3, код в ЄДРПОУ 40108646, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 605,60 грн.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначив, що постанова про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, серії ЕНА № 3395200 від 02.11.2024 за ч. 2 ст. 126 КУпАП є законною, а дії поліцейських такими, що в повному обсязі відповідають нормам законодавства.
Позивачем подано до суду клопотання про проведення розгляду справи за відсутності її та представника позивача.
Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 308 КАС України та керуючись ст. 229 КАС України.
Крім того, від позивача до суду апеляційної інстанції надійшла заява в якій остання просить стягнути з Департаменту патрульної поліції на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.
Дослідивши зміст вказаної заяви та долучені докази до неї, колегія суддів вважає залишити дану заву без задоволення, з огляду на відсутність підписів сторін в документах, долучених позивачем до заяви, а саме акті про прийняття-передачі наданих послуг за договором про надання правничої допомоги від 05.11.20214, детальному описі робіт за надану правничу допомогу, додатку до договору про надання правничої допомоги від 05.11.2024.
Отже, колегія суддів відмічає, що належних доказів виконаних (адвокатом) робіт та підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу в Другому апеляційному адміністративному суді, позивачем не надано.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що постановою про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3395200 від 02.11.2024, винесеною поліцейським 2 взводу 2 рота з бат. УПП в Миколаївській області капралом поліції Краснощок В.О., ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в сумі 3 400,00 грн.
Позивач вважаючи спірну постанову незаконною, звернувся до суду з позовом.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що суб`єктом владних повноважень не доведено правомірності свого рішення, у зв`язку з цим постанова по справі про адміністративне правопорушення від 02.11.2024 підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю.
Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно п.п. 8, 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію» поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Частиною 5 ст. 14 Закону України “Про дорожній рух” встановлено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати і неухильно дотримувати вимог цього Закону, ПДР та інших нормативних актів з питань безпеки дорожнього руху, створювати безпечні умови для дорожнього руху, не завдавати своїми діями або бездіяльністю шкоди підприємствам, установам, організаціям і громадянам, виконувати розпорядження органів державного нагляду та контролю щодо дотримання законодавства про дорожній рух.
Єдиний порядок дорожнього руху на всій території України встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року 1306.
Частиною 2 статті 126 Кодексу України про адміністративні правопорушення передбачено відповідальність за керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом, або передача керування транспортним засобом особі, яка не має права керування таким транспортним засобом.
Згідно з п. 1 ст. 247 КУпАП вбачається, що обов`язковою умовою притягнення особи до адміністративної відповідальності є наявність події та складу адміністративного правопорушення. Наявність події правопорушення доводиться шляхом надання доказів.
Відповідно до ст. 283 КУпАП розглянувши справу про адміністративне правопорушення, орган (посадова особа) виносить постанову по справі. Постанова повинна містити: найменування органу (посадової особи), який виніс постанову, дату розгляду справи; відомості про особу, щодо якої розглядається справа; опис обставин, установлених при розгляді справи; зазначення нормативного акта, який передбачає відповідальність за дане адміністративне правопорушення; прийняте по справі рішення.
Постанова по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, крім даних, визначених ч. 2 цієї статті, повинна містити відомості про: дату, час і місце вчинення адміністративного правопорушення; транспортний засіб, який зафіксовано в момент вчинення правопорушення (марка, модель, номерний знак); технічний засіб, яким здійснено фото або відеозапис; розмір штрафу та порядок його сплати; правові наслідки невиконання адміністративного стягнення та порядок його оскарження; відривну квитанцію із зазначенням реквізитів та можливих способів оплати адміністративного стягнення у вигляді штрафу.
Статтею 245 КУпАП встановлено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.
Згідно зі ст. 280 КУпАП орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Cтаттею 251 КУпАП встановлено, що доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.
Судовим розглядом встановлено, що 02.11.2024 поліцейським 2 взводу 2 рота з бат. УПП в Миколаївській області капралом поліції Краснощоком В.О. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3395200 стосовно ОСОБА_1 , згідно якої останню притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП і накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 3 400,00 грн.
За змістом вказаної постанови, 02.11.2024 12:21:08 у м. Миколаїв, вул. Веселинівська, 21, водій ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «HYUNDAI Sonata» р/н НОМЕР_2 , не мала права керувати таким транспортним засобом, чим порушила п. 2.1.а. ПДР, керування транспортним засобом особою, яка не має права керування таким транспортним засобом.
На підтвердження наявності в діях ОСОБА_1 події та складу адміністративного правопорушення за ч. 2 ст. 126 КУпАП, стороною відповідача було додано до відзиву на позовну заяву відеозапис з нагрудного реєстратора № 470253.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст.40 Закону України «Про Національну поліцію» (станом на час виникнення спірних правовідносин) поліція для виконання покладених на неї завдань та здійснення повноважень, визначених законом, може застосовувати такі технічні прилади, технічні засоби та спеціалізоване програмне забезпечення, зокрема фото- і відеотехніку, у тому числі техніку, що працює в автоматичному режимі, технічні прилади та технічні засоби з виявлення та/або фіксації правопорушень.
В п. 1.3. Правил дорожнього руху зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил.
Відповідно до п. 1.9. Правил дорожнього руху особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно з законодавством.
За приписами ст. 16 Закону України «Про дорожній рух» водій зобов`язаний мати при собі та на вимогу поліцейського пред`являти для перевірки посвідчення водія, реєстраційний документ на транспортний засіб, а у випадках, передбачених законодавством, страховий поліс (сертифікат) про укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно з п. 2.1 (а, б) Правил дорожнього руху водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, реєстраційний документ на транспортний засіб.
Відповідно до п. 2.4 (а) Правил дорожнього руху на вимогу поліцейського водій повинен зупинитися з дотриманням вимог цих Правил, а також пред`явити для перевірки документи, зазначені в пункті 2.1.
Відповідно до п.п. 9 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про Національну поліцію» поліція може застосовувати такі превентивні заходи як застосування технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, засобів фото-і кінозйомки, відеозапису.
Визначення терміну "керування транспортним засобом" було наведено в п. 27 Пленуму ВСУ від 23.12.2005 № 14 “Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті”, за яким керування транспортним засобом - виконання функцій водія під час руху такого засобу або інструктора-водія під час навчання учнів-водіїв, незалежно від того, керує особа транспортним засобом, який рухається своїм ходом чи за допомогою буксирування.
Крім того, Верховний Суд в рішенні № 404/4467/16-а від 20.02.19 зазначив, що само по собі керування транспортним засобом розуміється, як технічна дія водія з метою приведення транспортного засобу в рух, зворушення з місця і, як наслідок, переміщення транспортного засобу в просторі. Експлуатація транспортного засобу передбачає використання цього транспортного засобу за призначенням, тобто з метою керування.
Колегія суддів відмічає, що з відеозапису слідує, що на місці події ОСОБА_1 на вимогу поліцейського надала йому для перевірки посвідчення водія серії НОМЕР_3 , виданого РЕВ 2-го МРВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області відповідно до якого, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має право керувати транспортними засобами категорії «В» з 20.04.2007. Перевіривши чинність посвідчення водія через Інформаційно-телекомунікаційну систему «Інформаційний портал Національної поліції України» поліцейський вирішив, що вищезазначене посвідчення водія за наявними базами МВС України не видавалось, а тому розцінив, що воно є підроблене, викликав слідчо-оперативну групу для здійснення подальших процесуальних дій.
На спростування обставин викладених у постанові, позивачем до позову додано копію свідоцтва про закінчення навчального закладу з підготовки водіїв транспортних засобів свідоцтво Серія НОМЕР_4 , відповідно до якого ОСОБА_1 навчалася з 21.02.2007 по 18.04.2007 за програмою Водій кат. «В» та отримала посвідчення водія серії НОМЕР_3 ; копію посвідчення водія серії НОМЕР_3 , виданого РЕВ 2-го МРВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області, відповідно до якого, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 має право керувати транспортними засобами категорії «В» з 20.04.2007; екзаменаційну картку водія, Група № 12, на підставі якої ОСОБА_1 видано посвідчення водія: категорії «В» серія НОМЕР_5 від 20.04.2007.
Також, судом першої інстанції в судовому засіданні було досліджено копію посвідчення водія серії НОМЕР_6 від 06.11.2024, яку ОСОБА_1 отримала звернувшись 05.11.2024 з заявою № 2506207024 до ТСЦ МВС № ТСЦ 6341 про надання нового посвідчення водія на підставі свідоцтва про закінчення водійської школи та екзаменаційної картки водія, з якого вбачається, що категорія «В», «В1» позивачем була відкрита 20.04.2007.
Тобто, ОСОБА_1 пред`явила працівникам поліції належний документ, на підставі якого їй надано право керування транспортними засобами відповідної категорії.
Вказані докази в своїй сукупності вказують про те, що на час притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП, вона мала відповідне посвідчення водія.
Колегія суддів зауважує, що сам по собі факт виявлення 02.11.2024 працівниками поліції та вилучення слідчо-оперативною групою посвідчення водія НОМЕР_3 від 24.04.2007 не може вказувати на наявність в діях позивача ознак ч. 2 ст. 126 КУпАП, оскільки його доводи стосовно необізнаності щодо виявленого факту є неспростованими, а такий факт підробки потребує доведення в рамках кримінального провадження № 12024153020000430 від 03.11.2024 за ч. 4 ст. 358 КК України.
Тобто питання щодо наявності в діях ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України за ознаками використання підробленого документа (посвідчення водія) є предметом досудового розслідування у кримінальному провадженні та може бути встановлено лише вироком суду.
Відповідно до частини третьої статті 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях і будь-які сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
А тому, викладені обставини в постанові про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ЕНА № 3395200 від 02.11.2024, не підтверджені належними доказами.
Відповідачем відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України не надано доказів порушення позивачем Правил дорожнього руху.
У зв`язку з викладеним, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що є підстави вважати постанову по справі про адміністративне правопорушення протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Вказане, узгоджується з постановою Верховного Суду від 15 листопада 2018 року (справа № 524/5536/17 провадження № К/9901/1403/17) в якій, суд касаційної інстанції погодився із тим що суди попередніх інстанцій дійшли висновку про протиправність притягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення ПДР України, у зв`язку із відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, зазначених в оскаржуваній постанові.
Отже, матеріали справи не містять достатніх доказів, які вказували б на вчинення ОСОБА_1 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП.
Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 (справа № 463/1352/16-а провадження № К/9901/21241/18) вказав, що в силу принципу презумпції невинуватості, що підлягає застосуванню у справах про адміністративні правопорушення, всі сумніви щодо події порушення та винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведені подія та вина особи мають бути прирівняні до доведеної невинуватості цієї особи.
За таких обставин факт вчинення позивачем адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 126 КУпАП, є недоведеним.
Верховний Суд в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 26 квітня 2018 року висловив правову позицію в постанові по справі № 338/1/17, згідно якої постанова про притягнення позивача до адміністративної відповідальності по своїй правовій природі є рішенням суб`єкта владних повноважень щодо наслідків розгляду зафіксованого правопорушення, якому передує фіксування цього правопорушення. Тому, посилання на неї як на беззаперечний доказ вчинення ним правопорушення є помилковим, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Салабіаку проти Франції» від 7 жовтня 1988 року зазначив, що тягар доведення вини покладається на обвинувачення і будь-які сумніви повинні бути на користь обвинуваченого. З метою судового переслідування необхідно приєднати до справи достатньо доказів для засудження обвинуваченого.
Відповідно до ч. 1 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Отже, притягнення особи до адміністративної відповідальності, можливе лише за наявності події адміністративного правопорушення та вини особи у його вчиненні, яка підтверджена належними доказами.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем, як суб`єктом владних повноважень на якого покладено обов`язок щодо доказування правомірності прийнятого ним рішення не надано доказів, в розумінні положень ст. 251 КУпАП, що ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом «HYUNDAI Sonata» р/н НОМЕР_2 , не мала права керувати таким транспортним засобом, чим порушила п. 2.1.а. ПДР, а тому не встановлено законних підстав для притягнення її до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 126 КУпАП в тій ситуації, що викладена у матеріалах справи, у зв`язку з чим оскаржувана постанова підлягає скасуванню.
Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.
Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.
За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.
Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 270-272, 286, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту патрульної поліції  залишити без задоволення.
Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30.01.2025 по справі №641/8106/24  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		О.А. Спаскін	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.В. Присяжнюк