Справа № 168/1213/24 	Головуючий у 1 інстанції: Малюта А. В. 	
Провадження № 22-ц/802/302/25  	  Доповідач: Здрилюк  О. І.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
03 березня 2025 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Здрилюк О. І.,
суддів - Бовчалюк З. А., Карпук А. К.,
секретар судового засідання Власюк О. С., 
з участю позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
представників відповідачів Кучер О. О., Романішиної Т. Л., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Волинської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції у Волинській області про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою відповідача Волинської обласної прокуратури на рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 27 грудня 2024 року та додаткове рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2025 року, 

                                           В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеним позовом, який мотивує тим, що 10.08.2015 приблизно о 20 год 20 хв у с. Текля Ковельського (раніше Старовижівського) району Волинської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Опель-Вектра», д.н.з. НОМЕР_1 під його керуванням та мотоцикла марки ММВЗ-З (Мінськ) під керуванням неповнолітнього ОСОБА_3 , у результаті якої пасажир мотоцикла ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
За фактом цієї ДТП Старовижівським відділенням поліції  ГУНП у Волинській області було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015030190000234 та розпочато досудове розслідування за ч. 1 ст. 286 КК України.
02.03.2016 йому було вручено письмове повідомлення про підозру у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а 10.03.2016 обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
29.04.2016 йому було висунуто обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, а обвинувальний акт скеровано для розгляду по суті до Старовижівського районного суду Волинської області.
Вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 29 липня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Волинської області було від 09 лютого 2017 року його було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбуття призначеного основного покарання, якщо він протягом іспитового строку 1 рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, визначені ст. 76 КК України.
Постановою Верховного Суду від 14 лютого 2019 року було скасовано ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 09 лютого 2017 року, а справу передано на новий судовий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 29 липня 2016 року було скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції в іншому складі суду.
Вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 10 березня 2023 року та постановою Верховного Суду від 09 листопада 2023 року його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Таким чином, він перебував під слідством та судом з 02 березня 2016 року (повідомлення про підозру) до 09 листопада 2023 року (завершення розгляду справи у Верховному Суді), що становить повних 92 місяці, а мінімальна сума відшкодування моральної шкоди не може бути меншою 736 000 грн.
Однак, цей розмір є значно більший, ніж встановлений законом мінімум.
Після винесення вироку про його засудження прокурор також звернувся до суду з позовом в інтересах держави про стягнення з нього шкоди, понесеної закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого від злочину, який рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 06 березня 2018 року було задоволено і з нього стягнуто 78 547 грн 39 коп коштів, витрачених на лікування потерпілого ОСОБА_4 , а також судовий збір у розмірі  2 592 грн 20 коп.
У подальшому прокурором було пред`явлено виконавчий лист до виконання, а виконавчою службою розпочато виконавче провадження щодо примусового стягнення з нього коштів.
Також, будучи незаконно засудженим, він вимушений був здійснювати свій захист і в цивільній справі та доводити безпідставність позовних вимог прокурора за нововиявленими обставинами після його виправдання, що також порушувало звичний уклад його життя та завдавало моральні страждання.
Враховуючи ступінь моральних страждань, їх тривалість, перенесення психологічних страждань, додаткові зусилля на відновлення своїх прав, надмірну тривалість досудового та судового розслідування, оцінює завдану йому моральну шкоду у розмірі 1 000 000 грн.
Крім того, ним сплачено 50 000 гри за надання юридичної допомоги при здійсненні захисту у кримінальному провадженні.
Ураховуючи наведене, просив стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок державного бюджету України на його користь 1 000 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 50 000 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на отримання правової допомоги при здійсненні захисту від обвинувачення при розгляді кримінального провадження.
Рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 27 грудня 2024 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 700 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 50 000 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на отримання правової допомоги при здійсненні захисту від обвинувачення при розгляді кримінального провадження.
Судовий збір віднесено за рахунок держави.
Додатковим рішенням Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2025 року стягнуто з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_1 21 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі відповідач Волинська обласна прокуратура, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить змінити рішення суду від 27 грудня 2024 року в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди, а також скасувати рішення суду від 27 грудня 2024 року в частині стягнення 50 000 грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на отримання правової допомоги при здійсненні захисту від обвинувачення при розгляді кримінального провадження та додаткове рішення суду від 16 січня 2025 року про стягнення 21 000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 від імені позивача ОСОБА_1 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційної скарги та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення.
У відзиві на апеляційну скаргу Державна казначейська служба України просить її задовольнити.
У судовому засіданні представники відповідачів Волинської обласної прокуратури Романішина Т. Л. і Державної казначейської служби України Кучер О. О. апеляційну скаргу підтримали із наведених у ній підстав та просять її задовольнити.
Позивач і його представник апеляційну скаргу заперечили та просять залишити її без задоволення.
Будучи належним чином повідомлений про день та годину розгляду справи, відповідач Головне управління Національної поліції у Волинській області свого представника у судове засідання не направив і його неявка відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційну скаргу необхідно частково задовольнити, а оскаржувані судові рішення змінити з таких підстав.
Статтями 4, 5 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів; у випадках, встановлених законом, звертатися до суду в інтересах інших осіб. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК).
Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.   
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України).
Судом встановлено, що 02.03.2016 у кримінальному провадженні № 12015030190000234 ОСОБА_1 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
10.03.2016 відносно ОСОБА_1 застосовано запобіжний захід у виді особистого зобов`язання.
Досудове розслідування кримінального провадження здійснювалося Старовижівським відділенням поліції Ратнівського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Волинській області під процесуальним керівництвом Старовижівського відділу Ковельської місцевої прокуратури.
Вироком Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2022 року, залишеним без змін ухвалою Волинського апеляційного суду від 10 березня 2023 року та постановою Верховного Суду від 09 листопада 2023 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та виправдано у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Вирок Старовижівського районного суду Волинської області від 02 вересня 2022 року набрав законної сили 10 березня 2023 року.
Таким чином, ОСОБА_1 з 02.03.2016 по 10.03.2023 перебував під слідством та судом 84 місяці і 9 днів.
Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено у статтях 56, 62 Конституції України, у Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон) та в статтях 1167, 1176 ЦК України.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.
У частинах першій та другій статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Відповідно до статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.
Відповідно до положень пункту 5 частини першої статті 3 Закону, у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується, зокрема, моральна шкода.
Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Тобто, законом передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати.
Викладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діє на час розгляду справи. При цьому визначений законом розмір є мінімальним, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, може застосувати й більший розмір відшкодування.
Суд першої інстанції вірно урахував характер та обсяг страждань, яких зазнав ОСОБА_1 незаконним його притягненням до кримінальної відповідальності, характер вимушених змін у життєвих стосунках та зусиллях, необхідних для відновлення попереднього стану і дійшов правильного висновку, що на підставі положень Закону позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом.
Позивач  ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 84 місяці і 9 днів.
Виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування, розмір якої становить 8 000 грн, мінімальна сума, яка підлягає стягненню становить 674 322,54 грн. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. 
Моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Судом першої інстанції при визначенні для стягнення розміру моральної шкоди 700 000 грн вірно взято до уваги період перебування під слідство і судом понад 7 років, а також ту обставину, що додатково за наслідками ухвалення першого обвинувального вироку ОСОБА_1 ніс тягар відшкодування коштів державі за лікування потерпілого, у зв`язку із чим на його кошти було накладено арешт, що впливало на неможливість повноцінно забезпечувати свою сім`ю.
Наведені обставини спростовують посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем не було наведено підстав для відшкодування моральної шкоди у розмірі, більшому від мінімально гарантованого.
Щодо стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 50 000 грн, які було понесено позивачем у кримінальному провадженні.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (стаття 1 Закону).
Відповідно до Закону право на відшкодування шкоди передбачено тільки у випадках визнання особи невинуватою або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав.
Отже, Закон пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування.
Тобто, право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі – Положення).
Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18, провадження № 14-195цс21.
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною другою статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Якщо є виправдувальний вирок, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 3 Закону у наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.
У постанові Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 335/4358/21 зазначено, що порядок застосування Закону визначено Положенням.
Згідно з абзацом третім пункту 10 Положення до сум, які підлягають поверненню на підставі пункту 4 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», відносяться суми, сплачені ним адвокатському об`єднанню (адвокату) за участь адвоката у справі, написання касаційної і наглядної скарги, а також внесені ним у рахунок оплати витрат адвоката у зв`язку з поїздками у справі до касаційної та наглядної інстанції.
Тобто позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги, і право на таке відшкодування виникає на підставі прямої вказівки закону.
Аналогічні висновки щодо відшкодування майнової шкоди у розмірі витрат громадянина, сплачених ним у зв`язку з наданням юридичної допомоги у кримінальному провадженні, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15, провадження № 14-342цс18, у постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 333/7311/16-ц, провадження № 61-32057св18.
Передбачені статтею 137 ЦПК України підстави зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу не можуть бути застосовані у разі вирішення питання про відшкодування (повернення) на підставі пункту 4 статті 3 Закону
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року в справі № 750/958/20, провадження № 61-12600св21.
Згідно з договором про надання правової допомоги від 19.10.2016 ОСОБА_1 надавалася правова допомога та захист у кримінальному провадженні № 12015030190000234 і в додатку № 1 до договору про надання правової допомоги від 19.10.2016 вартість визначено у розмірі 50 000 грн, які ОСОБА_1 сплачено за надання такої допомоги згідно з квитанцією № 21-10/16 від 21.10.2016 (а.с.60-63), а тому вказана сума й підлягає до відшкодування.
Суд першої інстанції встановивши, що позивач довів факти надання йому правничої допомоги за час перебування під слідством і судом, понесення витрат у зв`язку із наданням такої допомоги та сплати відповідних сум, що є підставою для стягнення заявлених у позові витрат, дійшов правильного висновку про стягнення витрат на правничу допомогу позивачу у кримінальному провадженні у розмірі 50 000 грн на підставі пункту 4 частини першої статті 3 Закону.
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвалене місцевим судом рішення про часткове задоволення позову   ОСОБА_1 є обґрунтованим.
Суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи.
Також, з урахуванням вимог ст. ст. 137, 141 ЦПК України, застосувавши пропорційність щодо розміру задоволених позовних вимог, суд першої інстанції вірно визначив розмір витрат за надання професійної правничої допомоги у суді першої інстанції при розгляді цього цивільного позову.
Разом із тим, колегія суддів звертає увагу на те, що положеннями статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету.
У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів.
Такі правові висновки викладені в постановах Верховного Суду: від 26 квітня 2023 року у справі № 227/4691/21; від 4 жовтня 2023 року у справі №757/5351/21; від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20. Відповідний правовий висновок висловлено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16.
Проте, суд першої інстанції на це уваги не звернув та зробив помилковий висновок у резолютивних частинах, зазначивши про стягнення визначених сум шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України через Державну казначейську службу України.
Відповідно до частини І статті 376 ЦПК України,  підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:
1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;
3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;
4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Частиною 4 цієї статті визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
Зважаючи на викладене, резолютивні частини оскаржуваних судових рішень відповідно до  частини  4 статті 376 ЦПК України підлягають зміні.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
                                                   П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу відповідача Волинської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 27 грудня 2024 року та додаткове рішення Старовижівського районного суду Волинської області від 16 січня 2025 року змінити.
Викласти резолютивні частини цих судових рішень у такій редакції.
Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 700 000 (сімсот тисяч) грн в рахунок відшкодування моральної шкоди та 50 000 (п`ятдесят тисяч) грн в рахунок відшкодування витрат, понесених на отримання правової допомоги при здійсненні захисту від обвинувачення при розгляді кримінального провадження.
Стягнути з державного бюджету України на користь ОСОБА_1 21 000 (двадцять одну тисячу) грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
У решті рішення суду від 27 грудня 2024 року і додаткове рішення  суду від 16 січня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.   

Головуючий – суддя   

Судді