ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2187/25 Справа № 216/5827/16-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - БУТЕНКО М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2025 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/5827/16-ц

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Лідовська А.А.

сторони:
позивачка -   ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши  у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,    апеляційну скаргу  відповідача   ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пантелєєв Олексій Васильович, на рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2024 року, яке ухвалено суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області  та повне судове рішення складено 11 листопада 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні спільною прибудинковою ділянкою.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що відповідач доводиться їй колишнім чоловіком, після розірвання шлюбу майно було розділено в судовому порядку. Так, 02.03.2010 року між сторонами була укладена мирова угода, що затверджена ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, відповідно якої за нею визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку «А1», а саме відокремлену кімнату (приміщення 3) площею 17.9 кв.м, літню кухню «Б», погріб «В», які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право власності на 1/2 частину замощення «II», водопроводу «1», огорожі «№ 1-3», вбиральні «Г», які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 ; за відповідачем ОСОБА_2 визнане право власності на 1/2 частку житлового будинку «А1», а саме відокремлену кімнату (приміщення 4) площею 9,4 кв.м, кухню (приміщення 2) площею 11,5 кв.м., коридор (приміщення 1) площею 6,3 кв.м, які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право власності на 1/2 частину замощення «II», водопроводу «1», огорожі «№ 1-3», вбиральні «Г», які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 . 
У зв`язку з тим, що на території домоволодіння знаходиться самочинне будівництво, вони з відповідачем дійшли згоди, що позивачка отримає право власності на навіс «Е», а відповідач отримає право власності на гараж «Д», гараж «Ж». 
Позивачкою зареєстровано право власності на нерухоме майно, а відповідач державну реєстрацію виділеного йому у власність майна не провів.   
Відповідач з 2011 року не проживає в належній йому частині будинку, майном не користується, належну йому частку спільного нерухомого майна не обслуговує, самовільні будівлі гаражі « ІНФОРМАЦІЯ_1 » та «Ж» не узаконив, тобто в супереч укладеній між ними Мировій угоді, не отримав право власності на самочинне будування. 
Наявність на спільній території прибудинкової земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 самовільно побудованого відповідачем гаража « ІНФОРМАЦІЯ_2 » перешкоджає позивачці вільно користуватися спільною земельною ділянкою, тому позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх порушених прав.
Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні спільною прибудинковою ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом знесення металевого самовільно встановленого побудованого ОСОБА_2 гаражу «Ж».
01.06.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просив визнати за ОСОБА_2 право власності на гараж «Ж» та на гараж « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які розташовані на території домоволодіння АДРЕСА_1 та усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні земельною ділянкою на території домоволодіння АДРЕСА_1 та в користуванні гаражем «Ж» і гаражем « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які розташовані на даній земельній ділянці, шляхом зобов`язання ОСОБА_4 знести навіс «Е», який розташований на території домоволодіння АДРЕСА_1 . 
Зстрічні позовні вимоги обгрунтовано тим, що відповідачка за зустрічним позовом - ОСОБА_4 - постійно чинить перешкоди ОСОБА_2 в користуванні вказаними гаражами, не дозволяє користуватись цими гаражами, не дозволяє оформити на них правоустановчі документи, тому інакше як за допомогою суду ОСОБА_2 не може захистити свої права. Також відповідачка за зустрічним позовом - ОСОБА_4 не отримала право власності на навіс «Е», яке повинна була отримати на підставі ухвали Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу від 02.03.2010 року, чинить цим навісом перешкоди ОСОБА_2 в користуванні належними йому гаражами та спільною земельною ділянкою. Так, навіс «Е» не є капітальною спорудою, це є дах (з шиферу), покладений на стійки. ОСОБА_4 під цим навісом нічого не зберігає. Цей навіс встановлений на території домоволодіння таким чином, що він суттєво зменшує територію і заважає вільно користуватись нею: ширина прибудинкової земельної ділянки з урахуванням розміру навісу та його розташуванням значно зменшена, тому ОСОБА_2 вкрай важко ставити в його гараж «Ж» автомобіль, тому цей навіс «Е» підлягає знесенню як такий, що створює перешкоди для користування власним майном та спільною земельною ділянкою. ОСОБА_4 не облагороджує вказаний навіс, він руйнується, біля навісу росте трава, дикий виноград, тому влітку ширина навісу збільшується вдвічі, бо весь навіс заростає травою. На фото, які додані ОСОБА_4 до її позову, видно, що навіс розташований безпосередньо біля вхідної калітки, тому коли він (навіс) заростає травою, то вкрай важко потрапляти на територію домоволодіння, при цьому гараж «Ж» ніяким чином не перешкоджає потраплянню на територію домоволодіння, оскільки цей гараж розташований в правому «глухому» куті подвір`я. Оскільки ОСОБА_4 негативно ставиться до ОСОБА_2 , то ОСОБА_2 не може без дозволу ОСОБА_4 вирубати виноград, скошувати траву, якою заростає спірний навіс «Е», тому він змушений звертатись до суду за захистом своїх прав.
Рішенням Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2024 року первісний позов ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною земельною ділянкою, - задоволено.
Усунуто перешкоди ОСОБА_5 у користуванні нею спільною прибудинковою земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом знесення металевого самовільно встановленого побудованого ОСОБА_2 гаражу «Ж».
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання права власності, усунення перешкод в користуванні власністю та спільною земельною ділянкою - відмовлено.
В апеляційній скарзі відповідач  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пантелєєв О.В., посилаючись на незгоду із рішенням суду першої інстанції, просить скасувати рішення суду та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_5 відмовити, задовольнивши у повному обсязі зустрічні позовні вимоги. 
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що відповідач  ОСОБА_2 із рішенням суду не згоден та вважає його незаконним. Оскільки повний текст рішення суду ним не отримано обґрунтувати необхідність скасування рішення суду він не може.
Також, 14 лютого 2024 року відповідач  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пантелєєв О.В., через систему «Електронний суд» надав до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення до апеляційної скарги та зазначив, що ОСОБА_6 постійно чинить перешкоди ОСОБА_2 в користуванні вказаними гаражами, не дозволяє користуватись цими гаражами, не дозволяє оформити на них правовстановлюючі документи, тому інакше як за допомогою суду ОСОБА_2 не може захистити свої права. В судових засіданнях позивачка за основним позовом начебто не заперечувала проти оформлення ОСОБА_2 вказаних документів на гараж, проте кожного разу після завершення судового розгляду казала, що ніяких дозволів вона не надасть. Без позивачки за основним позовом ОСОБА_2 не може оформити правовстановлюючі документи на спірний гараж, адже право власності на гараж не може бути оформлено без оформлення права власності на земельну ділянку. В свою чергу оформлення права власності на земельну ділянку можливо за згодою обох співвласників нерухомого майна – тобто сторін у справі, адже на дане майно встановлено спільну сумісну власність, користування та розпорядження якою можливе лише за згодою всіх співвласників. Також відповідачка за зустрічним позовом не отримала право власності на навіс «Е», яке повинна була отримати на підставі ухвали Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02.03.2010, чинить цим навісом перешкоди ОСОБА_2 в користуванні належними йому гаражами та спільною земельною ділянкою. Так, навіс «Е» не є капітальною спорудою, це є дах (з шиферу), покладений на стійки. ОСОБА_6 під цим навісом нічого не зберігає. Цей навіс встановлений на території домоволодіння таким чином, що він суттєво зменшує територію і заважає вільно користуватись нею: ширина прибудинкової земельної ділянки з урахуванням розміру навісу та його розташуванням значно зменшена, тому ОСОБА_2 вкрай важко ставити в його гараж «Ж» автомобіль, тому цей навіс «Е» підлягає знесенню як такий, що створює перешкоди для користування власним майном та спільною земельною ділянкою.
Докази направлення іншим учасникам справи додаткових пояснень до апеляційної скарги суду не надані.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ОСОБА_2 – адвоката Пантелєєва О.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 30 серпня 1996 року, який було розірвано 18 листопада 2008 року, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 369 (а.с. 5).
В провадженні Центально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області перебувала цивільна справа № 2-67/2010 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл майна, набутого за час шлюбу, зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування удаваним правочином, визнання права спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, поділ спільного майна.
Ухвалою   Центально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року визнано мирову угоду, укладену 02.03.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та Додатковим рішенням Центально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2010 року уточнено резолютивну частину ухвали суду від 02.03.2010 року, згідно якої за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку «А1», а саме відокремлену кімнату (приміщення 3) площею 17,9 кв.м, літню кухню «Б», погріб «В», які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право власності на 1/2 частину замощення «II», водопроводу «1», огорожі «№ 1-3», вбиральні «Г», які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку «А1», а саме відокремлену кімнату (приміщення 4) площею 9,4 кв.м, кухню (приміщення 2) площею 11,5 кв.м., коридор (приміщення 1) площею 6,3 кв.м, які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право власності на 1/2 частину замощення «II», водопроводу «І», огорожі «№ 1-3», вбиральні «Г», які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).
На підставі вказаного судового рішення, 06.08.2010 була проведена реєстрація права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими побудовами за ОСОБА_4 , а 03.11.2010 року була проведена реєстрація права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими побудовами за ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 67131458 від 01.09.2016 року (а.с. 11-13).
Відповідно до вказаної угоди та з урахуванням того, що на території домоволодіння знаходиться самочинне будівництво, то сторони дійшли згоди, що ОСОБА_4 отримає право власності на навіс «Е», а ОСОБА_2 отримає право власності на гараж «Д», гараж «Ж».
Згідно довідки щодо наявності приватизованої земельної ділянки № 44 від 26.07.2016 року, станом на 31.12.2012 року ОСОБА_4 як власник приватизованих земельних ділянок у м. Кривий Ріг та у Криворізькому районі Дніпропетровської області не зареєстрована, протилежного матеріали справи не містять (а.с. 10).
ОСОБА_2 з 2011 року не проживає в належній йому частині будинку, майном не користується, належну йому частку спільного нерухомого майна не обслуговує, всупереч укладеній між ними Мировій угоді самовільні будівлі гаражі «Д» та «Ж» не узаконив, тобто своїми діями перешкоджає ОСОБА_4 вільно користуватися спільною земельною ділянкою.
Матеріалами справи підтверджено, що з моменту затвердження мирової угоди відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 ухилився від виконання умов мирової угоди та своїми діями перешкоджає вільно користуватися спільною земельною ділянкою, вказані обставини останнім не спростовано.    
Станом на час звернення позивачки за первісним позовом до суду та дату розгяду справи, зазначена мирова угода та ухвала Центально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року, додаткове рішення Центально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2010 року не скасовані та є чинними, а тому підлягають виконанню сторонами по справі, в тому числі, в межах тих умов, які погодженні були сторонами у справі.
Відсутність державної реєстрації у ОСОБА_2 на гараж « ІНФОРМАЦІЯ_1 », гараж «Ж» та правовстановлюючих документів на дане самочинне будівництво також підтверджується матеріалами справи, а саме зустрічними позовними вимогами ОСОБА_2 щодо визнання за ним права власності на гараж «Ж» та на гараж «Д», які розташовані на території домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 48-50).
ОСОБА_4 , 23.05.2018 року зареєструвала новий шлюб з ОСОБА_7 , після чого її прізвище змінилося на " ОСОБА_8 " (а.с. 135).
У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нею спільною прибудинковою земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом знесення металевого самовільно встановленого побудованого ОСОБА_2 гаражу «Ж», оскільки наявність на спільній для сторін території прибудинкової земельної ділянки самовільно побудованого відповідачем гаражу « ІНФОРМАЦІЯ_2 » перешкоджає їй вільно користуватися спільною земельною ділянкою.
Заперечуючи проти наявності перешкод в користуванні спільною прибудинковою земельною ділянкою, 01.06.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічними вимогами про визнання права власності на гараж « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та на гараж « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які розташовані на території домоволодіння АДРЕСА_1 та усунути ОСОБА_2 перешкоди в користуванні земельною ділянкою на території домоволодіння АДРЕСА_1 та в користуванні гаражем «Ж» і гаражем « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які розташовані на даній земельній ділянці, шляхом зобов`язання ОСОБА_4 знести навіс «Е», який розташований на території домоволодіння АДРЕСА_1 .
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5 шляхом усунення їй перешкод у користуванні нею спільною прибудинковою земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом знесення металевого самовільно встановленого побудованого ОСОБА_2 гаражу «Ж», та відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив з того, що гараж встановлений в`їзними воротами у двір, тобто виїзду на вул. Камчатську гараж немає, гараж займає половину площі вільної від будівель прибудинкової земельної ділянки, він фактично не виконує свої функції гаражу для зберігання автомобіля, доказів того, що там ОСОБА_2 проживає та користується гаражем матеріали справи також не містять, підтвердження чого надано фотознімки земельної ділянки та гаражу «Ж» (а.с.14-15), тоді як ОСОБА_2 не надано жодних належних, достовірних та достатніх доказів того, що ОСОБА_5 вчиняє перешкоди в користуванні земельною ділянкою на території домоволодіння АДРЕСА_1 та в користуванні гаражем «Ж» і гаражем «Д».
Колегія суддів не може повністю погодитись з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступні обставини.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.
Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 
2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.
Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону судове рішення, в оскаржуваній частині, не відповідає, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтею 14 Конституції України передбачено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю – це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Поняття земельної ділянки, як об`єкта права власності, визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Нормами частини першої статті 81 ЗК України визначено способи набуття права власності на земельні ділянки, а саме: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Стаття 96 ЗК України встановлює обов`язки землекористувачів.
За змістом частин першої, другої статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).
Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Тлумачення наведених норм земельного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю (негаторний позов).
Частинами другою, третьою статті 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані  з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Так, відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно – правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства – суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, – із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.
Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою   Центально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 02 березня 2010 року визнано мирову угоду, укладену 02.03.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 та Додатковим рішенням Центально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 червня 2010 року уточнено резолютивну частину ухвали суду від 02.03.2010 року, згідно якої за ОСОБА_4 визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку «А1», а саме відокремлену кімнату (приміщення 3), площею 17,9 кв.м, літню кухню «Б», погріб «В», які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право власності на 1/2 частину замощення «II», водопроводу «1», огорожі «№ 1-3», вбиральні «Г», які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 ; за ОСОБА_2 визнано право власності на 1/2 частку житлового будинку «А1», а саме відокремлену кімнату (приміщення 4) площею 9,4 кв.м, кухню (приміщення 2) площею 11,5 кв.м., коридор (приміщення 1) площею 6,3 кв.м, які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 , а також право власності на 1/2 частину замощення «II», водопроводу «І», огорожі «№ 1-3», вбиральні «Г», які знаходяться на території домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).
На підставі вказаного судового рішення, 06.08.2010 була проведена реєстрація права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими побудовами за ОСОБА_4 , а 03.11.2010 року була проведена реєстрація права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарчими побудовами за ОСОБА_2 , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав та нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 67131458 від 01.09.2016 року (а.с. 11-13).
Відповідно до вказаної угоди та, з урахуванням того, що на території домоволодіння знаходиться самочинне будівництво, то сторони дійшли згоди, що ОСОБА_4 отримає право власності на навіс «Е», а ОСОБА_2 отримає право власності на гараж «Д», гараж «Ж».
Тобто, під час ухвалення мирової угоди під час розгляду справи щодо поділу майна подружжя, сторони у справі - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 погодили між собою, що на території домоволодіння розташовані самочинні будівництва (навіс «Е», гараж «Д», гараж «Ж») та визначили між собою порядок їх користування. 
Отже, як доводи позовної заяви  ОСОБА_5 про наявність правових підстав для усунення їй перешкод в користуванні спільною прибудинковою ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом знесення металевого самовільно встановленого побудованого ОСОБА_2 гаражу «Ж», як і доводи зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 про наявність правових підстав для усунення йому перешкод в користуванні спільною прибудинковою ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом знесення навісу «Е», не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.
Суд першої інстанції, вищевикладене не врахував у повній мірі та, дійшовши вірного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 в цій частині, помилково задовольнив позовні вимоги  ОСОБА_5 , шляхом усунення їй перешкод у користуванні нею спільною прибудинковою земельною ділянкою домоволодіння АДРЕСА_1 , шляхом знесення металевого самовільно встановленого побудованого ОСОБА_2 гаражу «Ж».
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо незаконності рішення суду в цій частині заслуговують на увагу, у зв?язку з чим колегія суддів вважає за необхідне скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною земельною ділянкою та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
При цьому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на самочинно збудований гараж « ІНФОРМАЦІЯ_2 » та гараж « ІНФОРМАЦІЯ_1 », які розташовані на території домоволодіння АДРЕСА_1 , з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Цивільний кодекс України передбачає загальні засади набуття права власності, зокрема ст.ст.316-323, 325, 328, 331, 334 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном; усі суб`єкти права власності є рівними перед законом; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом; право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва.
Відповідно до частини третьої статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.
Оскільки, будівництво гаражів було здійснено без належного дозволу та без належно затвердженого проекту, то, відповідно до приписів ст.376 ЦК України, не може бути визнано право власності на самочинно збудоване нерухоме майно, а тому колегія суддів не може погодитись з доводами апеляційної скарги в цій частині.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст.3 ЦПК України). У зв`язку з цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватись за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не вжив заходів щодо оформлення права власності на нерухоме майно в позасудовому порядку і доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду, на підставі п.1, п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, скасуванню в частині інстанції в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною земельною ділянкою, з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.
В іншій частині рішення суду є законним та обгрунтованим.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача   ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє адвокат Пантелєєв Олексій Васильович, - задовольнити частково.
Рішення Центрально - Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 листопада 2024 року в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною земельною ділянкою - скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволені позовних вимог  ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні спільною земельною ділянкою – відмовити.
В іншій частині рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 24 лютого 2025 року.

Головуючий: 

Судді: