Справа № 352/1989/24 
Провадження № 22-ц/4808/325/25 
Головуючий у 1 інстанції КУЗЬМЕНКО С. В. 
Суддя-доповідач Мальцева Є.Є.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 лютого 2025 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді             Мальцевої Є.Є.
суддів:                       Девляшевського В.А, Луганської В.М.,
секретар Кузів А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Головатюка Івана Миколайовича на заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 про розірвання шлюбу,
в с т а н о в и в:
24 липня 2024 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про розірвання шлюбу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 серпня 2024 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який був зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції, актовий запис №48. 
Під час подружнього життя у сторін народилися діти: сини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Однак, спільне сімейне життя подружжя не склалося. Протягом тривалого проміжку часу між сторонами почали виникати сварки та непорозуміння, що погано впливає на психоемоційний стан позивача, а також на психоемоційний стан та розвиток дітей. Наведені факти в решті решт призвели до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Між сторонами втрачено почуття поваги, довіри та любові, що притаманні подружжю. Кожен з сторін має протилежні погляди на шлюб та сім?ю. Подальше спільне життя і збереження шлюбу є недоцільним.
Позивач просила розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції у Івано-Франківській області 21 серпня 2004 року, актовий запис №48, стягнути з ОСОБА_1 сплачену суму судового збору 1211,20 грн.. 

Заочним рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2024 року позов  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 задоволено.
Розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , зареєстрований 21 серпня 2004 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тисменицького районного управління юстиції, актовий запис № 48 у Книзі реєстрації актів про одруження .
Стягнуто із  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 1211,20 грн.. 

Ухвалою Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2024 заяву представника відповідача   ОСОБА_1 - адвоката Головатюка І.С. про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Не погоджуючись з заочним  рішенням, представник відповідача адвокат Головатюк І.М., звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідач не отримував судову повістку про призначення судового засідання та поштовий конверт не надходив на його адресу, про що у матеріалах справи відсутня відмітка про отримання. 
До того ж вказує, що сторони мали намір примиритися, і про це свідчить заява про зупинення провадження для надання сторонам строку для примирення. Після звернення дружини із позовом про розірвання шлюбу відповідач усвідомив, що їхні сімейні стосунки мають важливе значення як для нього, так і для їхньої спільної сім?ї. У процесі спілкування з дружиною вони змогли обговорити причини виникнення конфліктів та знайти шляхи їх вирішення. Стало очевидним, що шлюб можна зберегти, і вони готові докладати зусиль для цього. В ході розгляду справи в суді першої інстанції між подружжям було досягнуто примирення, усі розбіжності вирішені, і обидві сторони висловлюють бажання продовжувати спільне життя у шлюбі, а відтак предмет спору у даній справі відсутній. Однак необізнаність про дату судового засідання унеможливило взяти у участь в ньому та заявити про примирення сторін, що привело до ухвалення заочного рішення, яким шлюб розірвано.
До того ж під час перегляду заочного рішення сторони вже заявляли про примирення, однак суд першої інстанції не взяв це до уваги та постановив ухвалу від 23 грудня 2024 року, якою заяву представника відповідача ОСОБА_5 про перегляд заочного рішення залишив без розгляду. 
Таким чином апелянт просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Тисменицького районного суду від 06 листопада 2024 року скасувати та провадження у справі закрити. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що відповідно до вимог ст.360 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
Сторони до апеляційного суду не явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с. 134-135).
Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтями 51 Конституції України та 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.
Згідно з ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.
У п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»  роз`яснено, що шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Судом встановлено, що 21 серпня 2004 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано в установленому законодавством порядку. Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка залишилось ОСОБА_6 , а прізвище дружини  ОСОБА_6 (а.с. 10).
У шлюбі народилося двоє дітей: ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_3 (а.с. 11), ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_4 (а.с.12).
Позивач в позові вказувала, що подружє життя між сторонами не склалося через різні інтереси та погляди на сімейні взаємовідносини. Вона не бажає продовжувати спільне життя з відповідачем, між ними втрачено почуття поваги, довіри та любові. Враховуючи, що шлюбні відносини фактично припинилися, подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе (а.с.1-3).
Варто зазначити, що суд першої інстанції ухвалою від 03 вересня 2024 року заяву ОСОБА_1 про надання строку для примирення частково задовольнив. Призначив сторонам строк для примирення, який становив 2 місяці, та зупинив провадження у справі до закінчення строку для примирення. 
Підтвердження того, що сторони примирилися, та позивач бажає відновити подружні стосунки, відповідач суду не надав. Позивач про це не заявляла. 
Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції виходив з того, що шлюб фактично припинив існування, збереження сім`ї за відсутності бажання на це однієї з сторін неможливо.
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (частина 1 статті 110 СК України).
Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей.
Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.
За змістом указаної норми заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя.
Отже шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.
Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу.
Примушування одного з подружжя до перебування у шлюбі, який проти цього заперечує, порушуватиме його законні права та інтереси і суперечитиме вимогам закону.
Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/7035/18 (провадження № 61-1658св20).
Європейський суд з прав людини у справі Фернандес Мартінес проти Іспанії (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 р. зазначив: Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до ст. 8 надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку..., так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом. При цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».
Таким чином, принцип добровільності шлюбу є правовою засадою, яка передбачає можливість укладення шлюбу тільки за наявності вільної, повної, усвідомленої та поінформованої згоди, а у разі дефекту вільного волевиявлення (відсутності хоча б одного із елементів добровільності), забезпечує правовий захист від примусового шлюбу шляхом визнання його недійсним. Принцип добровільності поширюється і на фактичне співжиття (фактичний союз), а також діє протягом всього перебування у шлюбних (або фактичних) відносинах і зумовлює обов`язок держави гарантувати свободу розірвання шлюбу.
Подальше існування шлюбу як добровільного союзу у разі відсутності вільної згоди чоловіка чи жінки на такий шлюб не може продовжуватись.
Добровільність шлюбу є триваючою умовою, тобто має вирішальне значення не тільки під час укладення шлюбу, але і протягом усього періоду його дії. Адже жоден із подружжя не може бути примушений до продовження шлюбу, на гарантування цього і передбачено право розірвати шлюб.
Отже, принцип добровільності в аспекті права на заборону примушення до продовження шлюбу реалізується через право розірвання шлюбу за взаємною заявою подружжя в позасудовому або судовому порядку (в порядку окремого провадження).
Поряд із цим закон передбачає можливість примусового розірвання шлюбу за заявою одного з подружжя.
Доказів на підтвердження того, що сторони проживають разом, між ними дійсно існують шлюбні відносини, сторони ведуть спільне господарство суду не надано, матеріали справи таких доказів не містять.
Суд першої інстанції, постановляючи рішення про розірвання шлюбу між сторонами, встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, врахував відсутність спору щодо поділу майна чи проживання дітей, у зв`язку із чим дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для його розірвання.
Посилання апелянта на неповноту судового розгляду та процесуальні порушення вищевказаних висновків не спростовують, не можуть бути визнані підставою для відмови в позові про розірвання шлюбу.
З матеріалів справи вбачається, що до початку судового засідання в апеляційному суді 29 січня 2025 року представник позивача ОСОБА_2 – адвокат Довганюк І.В. подала до Івано-Франківського апеляційного суду заяву в порядку статей 49, 206 ЦПК України про відмову від позову та закриття провадження в справі на підставі п 4. ч.1 ст.255 ЦПК України. В обґрунтування зазначила, що станом на момент винесення рішення судом першої інстанції сторони уже примирилися та не бажали розривати шлюб. В судовому засіданні з перегляду заочного рішення була висловлена позиція позивачки про примирення з чоловіком, однак суд першої інстанції не взяв її до уваги, оскільки вказана думка висловлена в судовому засіданні саме під час розгляду заяви про перегляд заочного рішення, а не під час розгляду справи судом по суті та ухвалення рішення. 
Представник позивача стверджувала, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції між подружжям досягнуто примирення, усі розбіжності вирішені, і обидві сторони висловлюють бажання продовжувати спільне життя у шлюбі, а відтак позивач бажає відмовитись від поданого нею позову до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. Тому заявила про відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 про розірвання шлюбу. 
Однак 04 лютого 2025 року представник позивача адвокат Довганюк І.В. подала заяву, в якій просить заяву про відмову від позову залишити без розгляду, апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 – адвоката Головатюка І.М. залишити без задоволення, а заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2024 року – без змін.

Відтак, твердження апелянта про те, що сторони фактично примирились та спільно проживають, є його суб`єктивною позицією, нічим не підтвердженою, адже впродовж перегляду справи апеляційним судом позивач ОСОБА_2 , хоча і подавала клопотання про відмову від позову про розірвання шлюбу, проте перед судовим засіданням повідомила про бажання розірвати шлюб у зв`язку із відсутністю можливості примирення.

Колегія суддів з огляду на вищевикладене вважає необґрунтованим та безпідставним твердження відповідача в апеляційній скарзі про примирення сторін та можливість зберегти шлюб, який не продовжився і після спливу строку на примирення сторін, і протягом часу оскарження рішення в апеляційній інстанції.

Тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для розірвання шлюбу між сторонами через небажання позивача продовжувати шлюбні відносини з відповідачем є законним та обґрунтованим.
Доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення відповідача про розгляд справи колегія суддів відхиляє з огляду на те, що судом першої інстанції було направлено на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача копію ухвали Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 03 вересня 2024 року про зупинення провадження у справі до закінчення строку для примирення із зазначенням дати наступного судового засідання, проте конверт з вкладенням повернувся з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.66-68).
Згідно з п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.
Враховуючи вказане, відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи судом першої інстанції.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення є законним та обґрунтованим, тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду про наявність підстав для розірвання шлюбу. 
На підставі ст. 141 ЦПК України, не підлягає відшкодуванню сплачений апелянтом судовий збір за розгляд справи апеляційним судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд
П О СТ А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника відповідача  ОСОБА_1 – адвоката Головатюка Івана Миколайовича  залишити без задоволення.
Заочне рішення Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 листопада 2024 року  залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 лютого 2025 року.

Судді                                                   Є.Є. Мальцева
В.А. Девляшевський 
                                                    В.М.Луганська