Номер провадження: 22-ц/813/677/25 
Справа № 509/1013/22
Головуючий у першій інстанції Жижка О.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2025 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Драгомерецького М.М.,
суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2023 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади (пряма дискримінація), -
В С Т А Н О В И В:

01 березня 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади, та з урахуванням уточнених вимог просив суд стягнути з відповідача на його користь кошти в сумі 40 000 грн за завдану моральну шкоду, яка полягає у незаконних діях Дальницької сільради, як органу місцевого самоврядування, на якого поширюються правила ст. 1173 ЦК України, яка поводилася з позивачем ОСОБА_1 менш прихильно, ніж з групою осіб, яка складається з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в аналогічній ситуації, а саме, у передачі у власність останнім земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 .
В обґрунтування своїх вимог ОСОБА_1 посилається на листи відповідача на адресу позивача №1204 від 16.08.2018 за його запитом від 21.07.2018, від 26.07.2018 та від 07.11.2018 про відсутність вільних земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлового будинку (в межах норм, передбачених ст. 121 ЗК України, а саме 0,1 га) на території Дальницької сільради по вул. Корабельній №№ 5,7,9 та надання дозволу на виготовлення землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки, які в подальшому безпідставно були надані вказаним вище особам, які мали чомусь пріоритетне становище перед позивачем, що розцінюється позивачем та його представником, як пряма дискримінація у протиправному позбавленні позивача та його сім?ї права на отримання земельної ділянки з земель комунальної власності, гарантованого Конституцією України. Вказано, що відповідачем було порушено Закону України «Про засади запобігання і протидії дискримінації в Україні».
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2023 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Дальницької сільської ради Одеського району Одеської області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними діями органу державної влади (пряма дискримінація) – відмовлено.
Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2023 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом вимог матеріального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).
Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 1 ст. 274, ч. 1 ст. 368, 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).
Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.
Згідно статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Відповідно до вимог ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Отже за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання з компенсації моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Частиною першою статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Згідно частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною першою статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).
Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що цивільні права та обов`язки виникають, у тому числі внаслідок правопорушень (деліктів), у зв`язку з чим потерпіла сторона має право вимагати відшкодування завданих збитків.
В деліктних правовідносинах юридичною підставою відповідальності, яка виникає внаслідок заподіяння шкоди, є склад цивільного правопорушення. До його елементів належать протиправна поведінка завдавача шкоди, настання шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою завдавача шкоди, вина останнього.
При цьому на потерпілого (позивача) покладається обов`язок довести факт неправомірної поведінки відповідача, заподіяння ним шкоди та її розмір, а також причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою завдавача шкоди та негативними наслідками. У свою чергу, відповідач має довести відсутність своєї вини у спричиненні шкоди потерпілому (позивачу).
У випадку завдання громадянинові шкоди внаслідок незаконних рішень, дій або бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб шкода відшкодовується у повному обсязі незалежно від вини цих органів та осіб.
Право на відшкодування моральної шкоди виникає у особи, у тому числі внаслідок неправомірних дій щодо неї або членів її сім`ї, якщо це призвело до фізичних і душевних страждань потерпілого.
В позовній заяві ОСОБА_1 також стверджує, що відмовляючи у надані земельної ділянки Дальницькою сільською радою було порушено Закон України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні».
 
Так, відповідно до п. п. 1,2,5-1,7 ч. 1 ст. 1, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» від 06.09.2012 за №5207-VI (в редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин), дискримінація - це ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об?єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними; пособництво у дискримінації - будь-яка свідома допомога у вчиненні дій або бездіяльності, спрямованих на виникнення дискримінації, утиск - небажана для особи та/або групи осіб поведінка, метою або наслідком якої є приниження їх людської гідності за певними ознаками або створення стосовно такої особи чи групи осіб напруженої, ворожої, образливої або зневажливої атмосфери.
 
Формами дискримінації є: пряма дискримінація, непряма дискримінація, підбурювання до дискримінації, пособництво у дискримінації, утиск.
Пряма дискримінація - це ситуація, за якої з особою та/або групою осіб за їх певними ознаками поводяться менш прихильно, ніж з іншою особою та/або групою осіб в аналогічній ситуації, крім випадків, коли таке поводження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
 
За практикою ЄСПЛ - дискримінація означає поводження з особами у різний спосіб, без об`єктивного та розумного обґрунтування, у відносно схожих ситуаціях (рішення у справі «Вілліс проти Сполученого Королівства, заява №36042/97»). Відмінність у ставленні є дискримінаційною, якщо вона не має об`єктивного та розумного обґрунтування, іншими словами, якщо вона не переслідує легітимну ціль або якщо немає розумного співвідношення між застосованими засобами та переслідуваною ціллю (рішення від 21 лютого 1997 року у справі «Ван Раальте проти Нідерландів») (п.п. 48,49 рішення від 07 листопада 2013 року у справі «Пічкур проти України», заява №10441/06).
При чому, Конституційний Суд України вказав на те, що мета встановлення певних відмінностей (вимог) у правовому статусі повинна бути істотною, а самі відмінності (вимоги), що переслідують таку мету, мають відповідати конституційним положенням, бути об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими. У противному разі встановлення обмежень означало б дискримінацію (абзац 7 пункту 4.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 07.07.2004 №14-рп/2004).
Отже, на думку суду, факт дискримінації - може бути встановлений лише у випадку, коли розрізнення у ставленні до особи вмотивоване притаманною їй певною персональною ознакою.
Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року, справа №804/2823/16, провадження №11-433апп19.
 
В позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що Дальницька сільська рада є органом місцевого самоврядування, який завдав йому шкоди та на якого поширюються правила ст. 1173 ЦК України. Незаконні дії Дальницької сільської ради полягають в тому, що остання поводилась з позивачем менш прихильно, ніж групою осіб в аналогічній ситуації, саме, у передачі у власність земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , чим позивачу була завдана моральна шкода на суму 40 000 грн.
Матеріалами справи встановлено, 21 липня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дальницької сільської ради із запитом про отримання інформації, на що листом від 16.08.2018 за №1204 позивача було повідомлено, що на території Дальницької сільської ради, в тому числі в межах с. Дальник, с. Грибівка та с. Санжійка – в існуючих межаї, визначеними генеральними планами цих населених пунктів, вільних земель запитуємого цільового призначення нема (а.с. 7).
07 листопада 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Дальницької сільської ради із заявою (уточненою), в якій проси виділити вільну земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку (в межах норми передбаченої ст. 121 ЗК України (0,1 га)) на території Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області за адресою: АДРЕСА_1 та надати дозвіл на виготовлення землевпорядної документації щодо відведення земельної ділянки (а.с. 9).
Згідно рішення Дальницької сільської ради Овідіопольського району Одеської області 11 сесія VII скликання від 27.11.2018 за №531-VII, ОСОБА_1 відмовлено в наданні дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в с. Санжійка Овідіопольського району Одеської області (а.с. 10).
Згідно довідки Дальницької сільської ради від 16.05.2019 за №779 земельні ділянки, які розташовані за адресами: АДРЕСА_1 мають кадастрові номера згідно рішень 11 сесії від 27.11.2018 за №№506-VII, 507-VII, 508-VII, та передані у власність громадянам України (а.с. 11).
У відзиві на позовну заяву представник Дальницької сільської ради вказує, що дозволи на розроблення проектів відведення у власність громадянам земельних ділянок по АДРЕСА_1 були надані раніше, ніж ОСОБА_1 звернувся про виділення йому земельної ділянки. Тому, Дальницькою сільською радою не було порушено жодних вимог Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», по відношенню до ОСОБА_1 ..
На підтвердження своїм заперечень відповідачем були надані архівні копії рішень Дальницької сільської ради, в тому числі:
-рішення 6 сесії VII скликання від 12.04.2018 за №121- II, згідно якого ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Рекомендовано ОСОБА_2 надати належним чином виготовлений та погоджений проект землеустрою на затвердження;
-рішення 6 сесії VII скликання від 12.04.2018 за №122- II, згідно якого ОСОБА_4 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Рекомендовано ОСОБА_4 надати належним чином виготовлений та погоджений проект землеустрою на затвердження;
-рішення 6 сесії VII скликання від 12.04.2018 за №123- II, згідно якого ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Рекомендовано ОСОБА_3 надати належним чином виготовлений та погоджений проект землеустрою на затвердження (а.с. 135-143).
Дальницька сільська рада також надала копії заяв ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про наданням їм у власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлового будинку на території Дальницької сільської ради, які були подані до Дальницької сільської ради – 17 серпня 2016 року, 17 серпня 2016 року та 23 листопада 2017 року відповідно (а.с. 137, 139, 141). 
При цьому, як вже було встановлено, ОСОБА_1 із заявою про виділення земельної ділянки на території Дальницької сільської ради в с. Санжійка звернувся до Дальницької сільської ради – 26 вересня 2018 року, та уточненою – 07 листопада 2018 року. 
На підставі вище встановлених обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 , з підстав його необґрунтованості.
Оскільки дозволи на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 були надані Дальницькою сільською радою раніше ніж ОСОБА_1 звернувся із заявою про виділення йому саме цих земельних ділянок, апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що Дальницька сільська рада була «менш прихильною» до позивача, чи якимось чином порушила положення Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», як про це стверджується в позовній заяві.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що він звернувся із заявою про виділення земельної ділянки до Дальницькою сільською радою раніше ніж громадяни ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що свідчать рішення 11 сесії VII скликання від 27 листопада 2018 року №№506-VII, 507-VII, 508-VII, однак колегія суддів не приймає до уваги дані твердження, оскільки вони є безпідставними та ґрунтуються на не вірному розумінні обставин справи.
Так, як вбачається із матеріалів справи згідно рішень Дальницької сільської ради 11 сесії VII скликання від 27 листопада 2018 року №№506-VII, 507-VII, 508-VII, були затвердженні проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_2 , 7, АДРЕСА_4 у власність відповідним громадянам, передано у власність такі земельні ділянки та вирішено зареєструвати право власності.
При цьому, дозволи ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 , були надані Дальницької сільської ради – 12 квітня 2018 року, на підставі їх заяв від 2016 та 2017 років.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволені позовних вимог, такий висновок суду відповідає засадам розумності та справедливості.
Доводи наведені в апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, крім того були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 375, 381–384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 31 жовтня 2023 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 27 січня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк