ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/215/25 Справа № 183/6193/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Доповідач - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.         
суддів – Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - 

В С Т А Н О В И Л А : 

У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС» мотивовані тим, що 19 січня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 , шляхом акцептування Банком пропозиції Клієнта, був укладений кредитний договір, відповідно до умов заяви № 002-23068-190113.
Згідно вказаного кредитного договору відповідачеві банком відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті України – гривні, з лімітом кредитної лінії у розмірі 42 800,00 грн. 
Обслуговування Карткового рахунку здійснюється у відповідності до Тарифів, що є невід`ємною частиною договору. 
Відповідач, до підписання Пропозиції був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування Рахунку та орієнтовну сукупну вартість кредиту, відповідно до законодавства України.
У зв`язку з відкликанням банківської ліцензії у АТ «Дельта Банк», відповідно до постанови правління НБУ №664 від 02 жовтня 2015 року, після спливу чергового строку ліміту Кредитної лінії, відповідно до п.2.4 ч. 3 Договору, був встановлений ліміт Кредитної лінії у розмірі 0,00 грн., а не сплачена заборгованість за договором, визнана простроченою.
Позивач зазначає, що зі своєї сторони виконав умови кредитного договору, надав відповідачеві кредитні кошти у зазначеному вище розмірі, відповідач скористався кредитною лінією, але станом на 06 жовтня 2017 року не виконує належним чином зобов`язання за договором, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі 77 056,87 грн.,з яких: 0,00 грн. - тіло кредиту; 45 123,24 грн. – прострочене тіло кредиту; 31 933,63 грн. – заборгованості за відсотками; 0,00 грн. – заборгованості за комісією.
Враховуючи викладене, позивач просив стягнути з відповідача вказану суму кредитної заборгованості.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року відмовлено у задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС» посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права просило рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що строк кредитної лінії передбачає строк в межах якого банк надає можливість позичальнику користуватися кредитними коштами, при цьому такий строк продовжується автоматично, що передбачено умовами кредитного договору. Апелянт вказує, що умовами укладеного кредитного договору не визначено строк його дії.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.
Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).
Згідно з ч. 13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС» на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику як малозначна.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду без змін, з наступних підстав.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог товариства, суд першої інстанції виходив з пропуску позивачем строку позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що між Публічним акціонерним товариством «Дельта банк» та ОСОБА_1 був укладений договір № 002-23068-190113 від 19 січня 2013 року, шляхом акцептування Банком пропозиції Клієнта, який складається з заяви позичальника (Пропозиції), Правил надання банківських послуг та Тарифів банку. 
Згідно умов договору банком відкрито відповідачу картковий рахунок № НОМЕР_1 в національній валюті України – гривні, з лімітом кредитної лінії у розмірі 42 800,00 грн. строк дії якої складає 364 дні. 
Обслуговування карткового рахунку здійснюється у відповідності до Тарифів, що є невід`ємною частиною договору. 
Відповідач підтвердив, що попередньо ознайомлений з Пропозицією та Тарифами банку, з якими повністю згоден, їх зміст розуміє, та положення яких неухильно зобов`язався виконувати.
ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань по кредитному договору у повному обсязі не виконував, в результаті чого станом на 06 жовтня 2017 року виникла заборгованість у розмірі 77 056,87 грн., яка складається з наступного: 0,00 грн. - тіло кредиту; 45 123,24 грн. – прострочене тіло кредиту; 31 933,63 грн. – заборгованості за відсотками; 0,00 грн. – заборгованості за комісією, що підтверджується наданим до суду розрахунком заборгованості.
Встановлено, що 23 квітня 2020 року між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «ФК «Паріс» укладено договір про відступлення прав вимоги № 2230/К, за яким банк відступив новому кредитору належні йому права вимоги до фізичних осіб позичальників за кредитними договорами визначеними у спеціальних реєстрах.
Відповідно до витягу з додатку №1 до договору № 2230/К від 23 квітня 2020 року, укладеного між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ «ФК «Паріс», до останнього перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 002-23068-190113 від 19 січня 2013 року.
Встановивши, що кінцевий строк повного погашення кредиту встановлений у договорі визначений по 18 січня 2014 року включно, а останній платіж в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 був здійснений у квітні 2014 року, тоді як із позовом банк звернувся 01 грудня 2017 року, суд дійшов висновку про те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду, про застосування якого заявлено відповідачем. 
Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності справедливості.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконувати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто.
Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Статтями 1049, 1054 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути кредитору надані грошові кошти (кредит) та сплатити проценти у строки та на умовах, встановлених договором.
Згідно ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання.
Встановлено, що відповідач звернувся до суду із письмовою заявою про застосуванням позовної давності.
Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення.
Відповідно до ст. 252 ЦК України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.
Стаття 267 ЦК України передбачає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.
Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. 
Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. 
У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні, саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.
Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність.
Згідно пункту 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).
Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України.
Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).
Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України).
У матеріалах справи відсутні будь-які докази укладання між сторонами договору про збільшення позовної давності або переривання строку позовної давності.
Встановивши, що кінцевий строк повного погашення кредиту встановлений у договорі визначений по 18 січня 2014 року включно, а останній платіж в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 був здійснений у квітні 2014 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтований висновку про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, так як строк позовної давності у даному випадку сплив у квітні 2017 року, а позивач звернувся із вказаним позовом до суду 01 грудня 2017 року.
Доводи апелянта в скарзі про те, що строк кредитної лінії передбачає строк в межах якого банк надає можливість позичальнику користуватися кредитними коштами, при цьому такий строк продовжується автоматично, що передбачено умовами кредитного договору, а також те, що умовами укладеного кредитного договору не визначено строк його дії, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність застосування до спірних правовідносин загального трирічного строку позовної давності за наявності відповідної заяви відповідача, що в силу вимог ст. 267 ЦК України є правою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. 
Позивачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не було надано належних та допустимих доказів переривання строків позовної давності чи збільшення строку позовної давності.
Інші твердження колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.
Рішення, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.
В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

                                                 П О С Т А Н О В И Л А : 

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ПАРІС» – залишити без задоволення.
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 березня 2024 року — залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2025 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А Єлізаренко

О.В. Свистунова