ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2025 року	Львів	Справа № 260/5089/24 пров. № А/857/28312/24	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                            Мікули О. І.,
суддів          -                                                    Кузьмича С. М., Курильця А. Р.,
 
розглянувши в порядку письмового провадження у м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №260/5089/24 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дій протиправними і зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Ващилін Р. О.,
дата ухвалення судового рішення – 16 серпня 2024 року, 
місце ухвалення судового рішення – м. Ужгород,
дата складання повного тексту судового рішення – не зазначено,

                                                           в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо застосування до нього приводу до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати протиправними дії відповідача щодо призову на військову службу під час мобілізації та зарахування його до списків особового складу; визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 “Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації” в частині його призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період.
Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року позову заяву повернуто позивачу.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, позивач оскаржив її в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржувана ухвала прийнята з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню, покликаючись на те, що позовна вимога про визнання протиправними дій відповідача щодо застосування до позивача приводу до ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Зазначає, що суд першої інстанції не позбавлений права роз`єднати позовні вимоги задля досягнення виконання завдання адміністративного судочинства – справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спору у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів позивача від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Крім того, вказує, що суд першої інстанції позбавив його доступу до адміністративного суду, враховуючи, що рішеннями та діями суб`єкта владних повноважень порушені його права, свободи або законні інтереси. Таким чином, вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про повернення позовної заяви, а тому просить скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нове судове рішення, яким справу направити на продовження розгляду у суд першої інстанції.
Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до ч.4 ст.304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.2 ст.312 КАС України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові)) частини першої статті 294 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження), тому розгляд апеляційної скарги проводиться в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити, а оскаржувану ухвалу - скасувати з таких підстав.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем у цій позовній заяві об`єднано декілька позовних вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, зокрема, позивач оскаржує протиправність дій відповідача стосовно застосування до нього приводу до ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства, а тому наявні підстави для повернення позовної заяви. 
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів у сфері управлінської діяльності в Україні створено систему адміністративних судів.
Завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (частина перша статті 2 КАС України).
Згідно з ч.1 ст.5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.
За змістом п.1 ч.1 ст.19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
Пунктами 2 та 7 частини першої статті 4 КАС України передбачено, що публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Відповідно до ч.1, 4 ст.172 КАС України в одній позовній заяві може бути об`єднано декілька вимог, пов`язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами, основні та похідні позовні вимоги.
Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
Аналогічна норми закріплені у ч.6 ст.21 КАС України, згідно з якою не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом.
З системного аналізу наведених вище правових норм можна дійти висновку про неможливість об`єднання в одне провадження позовних вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства.
Роз`єднання позовних вимог з їх подальшим розглядом адміністративним судом за таких обставин є неможливим.
Так, п.6 ч.4 ст.169 КАС України передбачає, що позовна заява повертається позивачеві, якщо ним порушено правила об`єднання позовних вимог (крім випадків, в яких є підстави для застосування положень статті 172 цього Кодексу).
Разом з тим, ст.29 Конституції України передбачає право кожної людини на свободу та особисту недоторканність. До норм, які встановлюють відповідальність за порушення цього права, належить і стаття 371 КК України.
Так, привід як захід забезпечення кримінального провадження (п.1 ч.2 ст.131 КПК України) полягає у примусовому супроводженні підозрюваного, обвинуваченого чи свідка (ч.2 ст.139, ч.3 ст.140 КПК України) особою, яка виконує ухвалу слідчого судді чи суду (ч.2 ст.140 КПК України) про здійснення приводу, до місця її виклику в зазначений в ухвалі час (ч.1 ст.140 КПК України). Підстави та порядок здійснення приводу, встановлені статтями 139-143, 323, 327 КПК України.
Таким чином, питання про незаконний привід розглядається в порядку кримінального судочинства лише в тому випадку, якщо такий привід є заходом забезпечення кримінального провадження.
І навпаки, діяння не можна кваліфікувати за статтею 371 КК України, якщо незаконний привід здійснюється не як захід забезпечення кримінального провадження.
Вказане також підтверджується самою структурою статті 371 КК України, де передбачено відповідальність не лише за завідомо незаконний привід, але й за завідомо незаконне затримання, домашній арешт або тримання під вартою, які є іншими заходами забезпечення кримінального провадження.
Крім того, стаття 371 КК України розміщена у розділі кримінальних правопорушень проти правосуддя, а отже, нею захищаються саме конституційні засади здійснення судочинства.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернув у суд з позовом, в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо застосування до нього приводу до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати протиправними дії відповідача щодо призову на військову службу під час мобілізації та зарахування його до списків особового складу; визнати протиправним та скасувати наказ ІНФОРМАЦІЯ_1 “Про призов військовозобов`язаних на військову службу під час мобілізації” в частині його призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації в особливий період.
Колегія суддів зазначає, що з огляду на зміст та юридичну природу обставин, описаних у позовній заяві, предметом оскарження є, зокрема, здійснення приводу позивача до ІНФОРМАЦІЯ_1 , який не є заходом забезпечення кримінального провадження, а є заходом забезпечення мобілізаційного процесу, внаслідок чого вимога про визнання незаконним приводу не підлягає розгляду в порядку кримінального судочинства.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст.55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовним аспектом поняття доступу до правосуддя.
Так, розуміючи важливість дотримання оптимального балансу між забезпеченням реалізації права особи на доступ до правосуддя та принципом правової визначеності, Європейський Суд з прав людини сформував правову позицію, відповідно до якої встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи (справи “Белле проти Франції”, “Ільхан проти Туреччини”, “Пономарьов проти України”, “Щокін проти України” тощо).
Таким чином, аналізуючи наведені вище правові норми та встановлені фактичні обставини справи у їх сукупності, колегія суддів вважає, що у спірних правовідносинах суд першої інстанції, повертаючи позовну заяву, дійшов передчасного висновку.
Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги підставними і такими, що спростовують висновки суду першої інстанції з викладених вище мотивів.
Згідно з ч.1 ст.320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання.
З врахуванням наведених вище правових норм та встановлених фактичних обставин справи у їх сукупності колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про повернення позовної заяви, тому оскаржувану ухвалу суду першої інстанції необхідно скасувати як таку, що постановлена з порушенням норм процесуального права, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст.242, 243, 246, 250, 312, 315, 317, 320, 321, 322, 325 КАС України, суд,-

                                                         п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Ухвалу Закарпатського окружного адміністративного суду від 16 серпня 2024 року про повернення позовної заяви у справі №260/5089/24 скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 19 лютого 2025 року.