Номер провадження: 22-ц/813/2526/25 
Справа № 521/3683/24
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25.02.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Кострицького В.В.,
суддів: Назарової М.В., Лозко Ю.П., 
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 серпня 2024 року, ухвалене у складі судді Сегеди О.М., у приміщені того ж суду,
по справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-
встановив:
Короткий зміст обставин справи
У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» (далі – ТОВ «Споживчий Центр») звернулося до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_1 посилаючись на те, що 07 січня 2022 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №07.01.2022-100002612, відповідно до умов якого товариство зобов`язалось надати позичальнику кредит у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.
Так, за умовами зазначеного договору позивач надав відповідачу в кредит кошти в сумі 5000,00 грн., зі строком користування кредитом 42 дні, а також зі сплатою процентів: ставка «Економ» фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 2% за 1 день користування Кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та протягом періоду «Економ»; ставка «Стандарт» - фіксована незмінна процентна ставка у розмірі 3% за 1 день користування Кредитом, яка застосовується протягом всього строку, на який надається Кредит, окрім первинного періоду та періоду «Економ».
ТОВ «Споживчий центр» виконало прийняті на себе зобов`язання надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі зазначеному вище, втім, останнім не були виконанні прийняті на себе зобов`язання.
Оскільки відповідач ухиляється від належного виконання взятих на себе зобов`язань, встановлених кредитним договором, позивач просив суд стягнути з останнього суму заборгованості за кредитним договором №07.01.2022-100002612 від 07 січня 2022 року, станом на 08 березня 2024 року, в розмірі 10600,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 5600,00 грн. – заборгованість за процентами..
Короткий зміст судового рішення
Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28 серпня 2024 року Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задоволено.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначив, що встановлення факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за кредитними договорами вказує на те, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, не спростовані відповідачем, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі.
Встановлення судом обставин неналежного виконання відповідачем кредитного зобов`язання, та відсутністю доведеності зворотного, дає підстави дійти висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту та процентів у загальному розмірі 10600,00 грн.
Доводи апеляційної скарги
Не погодившись з вказаним рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 серпня 2024 року. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції винесено рішення в порушення норм матеріального права: п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ "Про електронну комерцію", ст. 12 ЗУ "Про електронну комерщто'', ст. 11 ЗУ України "Про електронну комерцію", п. 12 н.1 ст. 3 ЗУ "Про електрону комерцію", ст.13 ЗУ «Про споживче кредитування».
Судом першої інстанції у розгляді справи та прийняття рішення не взяті до уваги у порушення діючого законодавства позивачем при укладені та підписанні електронного кредитного договору та необгрунтованість винесеного рішення.
Вказує, що для підписання нового кредитного договору № 07.01.2022-100002612 проводиться ідентифікація на дату підписання такого договору шляхом використання Системи Bank ID карткою 07.01.22 p., але цього не було зроблено.
Доказів щодо законного отримання підпису G264 від 04.04.20 р. до суду не надав відповідно ст. ст. 76-81 ЦПК України.
Відповідач не отримував жодного повідомлення від Позивача будь яким зв`язком про наявну, у нього заборгованості за кредитом № 07.01.2022-100002612, в порушення ст.13 ЗУ «Про споживче кредитування», досудового врегулювання наявності заборгованості від Позивача не надходило, що підтверджено в позовній заяві самим позивачем.
Суд першої інстанції не дослідив у повній мірі всі письмові докази матеріалів справи, дві довідки з АТ КБ «Приватбанк» від 13.05.24 р. та від 27.06.24 р., які протирічать по інформації одна іншої щодо карток Відповідача та не встановив ці протиріччя, бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи і на підставі цього доказу виносе хибне судове рішення з порушення матеріальних та процесуальних норм права.
У випадку, якщо б були дотримані всі норми права, Відповідач мав інформацію або знав про отримання судом нового доказу, чим були порушені права Відповідача та порушені процесуальні норми права. Відповідач особисто звернувся би до АТ КБ «Приватбанк» до винесення незаконного рішення 28.08.24 р. для з`ясування інформації про надані письмові докази від АТ КБ «Приватбанк», які мають протилежності.
З приводу отримання Відповідачем письмового доказу ( а.с. 187) вже 17.09.24 р. звернувся особисто до АТ КБ «Приватбанк» з питаннями щодо отриманих Довідок банку від 13.05.24 р. та від 27.06.24 р.. Від банку Відповідач отримав відповідь, щодо сумлінного походження Довідки від 27.06.24 р. № 20.1.0.0.0/7-240626/33592, що банк не міг написати про емітовану картку ( відкрито) на ім`я ОСОБА_1 , що вказана картка була закрита банком
18.03.22        р., що підтверджує видана банком виписка від 18.09.24 р. № УІ83Н1(2Ю8ВВ53РІ, також у тексті Довідки від 27.06.24 р. не підтверджена сума переказу грошей по картці.
Позиція позивача 
Не погодившись з вимогами та доводами апеляційної скарги представник позивача звернувся з відзивом на апеляційну скаргу відповідно до якого просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.
В обґрунтування відзиву зазначали, рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.
Щодо явки сторін
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 10600 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Судовою колегією встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 07 січня 2022 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №07.01.2022-100002612, шляхом підписання заявки, що є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно п. 1.1. договору за цим договором кредитодавець зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Пунктом 1.2. встановлено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Відповідно до п. 2.1 договору кредитодавець надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності.
Пунктом 2.3. встановлено, що надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника.
Згідно п. 2.4. договору днем надання кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитодавця, а днем погашення кредиту/сплати платежу день зарахування коштів на поточний рахунок кредитодавця, що підтверджується випискою з поточного рахунку кредитодавця. У випадку перерахування коштів позичальником на поточний рахунок кредитодавця, позичальник зобов`язаний забезпечити надходження коштів на останній день строку сплати платежу.
Відповідно до п. 4.1. договору використати кредит на зазначені в договорі цілі, що не суперечать чинному законодавству України і забезпечити своєчасне повернення кредиту та процентів за користування шляхом внесення в касу кредитодавця готівкою або перерахування на рахунок кредитодавця в такі терміни: а) повернення кредиту, сплата процентів - до дати, вказаній у заявці, якає невід`ємною частиною даної оферти; б) неустойка, яка може бути нарахована кредитодавцем за несвоєчасне виконання зобов`язань за цим договором, - негайно, з моменту пред`явлення кредитодавцем вимоги (усної чи письмової) про нарахування таких санкцій.
Відповідно до його умов ТОВ «Споживчий центр» надало відповідачу кредит у розмірі 5000,00,00 грн., зі сплатою відсотків, строком користування 42 дні (а.с. 13-15, 16-17, 89-94, 95-97, 98-100, 162-164. 165-166).
З матеріалів справи також вбачається, що додаток до анкети позичальника, заявка на отримання кредиту, підтвердження укладення кредитного договору, паспорт споживчого кредиту підписані ОСОБА_1 шляхом накладення одноразового ідентифікатора G264 (а.с. 18-19. 167-168).
Відповідно до квитанції № 1877130389 від 07 січня 2022 позивачем здійснено перерахування грошових коштів у розмірі 5000,00 грн. на картковий рахунок ОСОБА_1 (а.с. 21, 85, 170).
ТОВ «Споживчий центр» виконало прийняті на себе зобов`язання надавши відповідачу кредитні кошти у розмірі зазначеному вище.
Факт отримання ОСОБА_1 кредитних коштів підтверджується банківською випискою по рахунку останнього за договором №07.01.2022-100002612 від 07 січня 2022 року (а.с. 133-134).
Окрім того, згідно листа АТ КБ «Приватбанк» встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 в банку емітовано карту № НОМЕР_2 , IBAN НОМЕР_3 , на яку 07 січня 2022 року здійснено переказ коштів, виплату кредиту ТОВ «Споживчий центр» (а.с. 187).
Втім, ОСОБА_1 не виконав прийняті на себе зобов`язання, та зворотного на спростовав під час розгляду справи, внаслідок чого за кредитним договором існує заборгованість, яка відповідно до наданого позивачем розрахунку, в розмірі 10600,00 грн., яка складається з: 5000,00 грн. - заборгованість за кредитом; 5600,00 грн. – заборгованість за процентами (а.с. 25, 84).
Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Статтею 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.
Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.
За нормою ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).
Відповідно до ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Таким чином, встановлення факту неналежного виконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань за кредитними договорами вказує на те, що позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, не спростовані відповідачем, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі.
Встановлення судом обставин неналежного виконання відповідачем кредитного зобов`язання, та відсутністю доведеності зворотного, дає підстави дійти висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту та процентів у загальному розмірі 10600,00 грн.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23).
Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» підлягають задоволенню в повному обсязі.
Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. 
Щодо доводів апелянта щодо недійсності ідентифікації через систему BankID, апеляційний суд зазначає, що при подачі позовної заяви додано відомості щодо ідентифікації відповідача через систему Bank ID від 24.11.2021.
Відповідно до п. 13 Додатку 1 до Положення про здійснення установами фінансового моніторингу "Належна перевірка клієнтів", Затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 28.07.2020 р. № 107 установа зобов`язана забезпечувати актуалізацію даних про клієнта (отриманих та існуючих документів, даних та інформації про нього):
1) не рідше одного разу на рік, якщо ризик ділових відносин з клієнтом є високим;
2) не рідше одного разу на три роки, якщо ризик ділових відносин з клієнтом є середнім;
3) не рідше одного разу на п`ять років - в інших випадках за умови відсутності підозр.
Відтак, на дату підписання Кредитного договору 07.01.2022-100002612, ідентифікатор Bank ID був дійсним.
Відповідач пов`язує надсилання одноразового ідентифікатора "G264" з системою BankID, проте одноразовий ідентифікатор надає не система BankID. 
Відповідно до п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційнокомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.
Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Відтак, саме позивач і створив одноразовий ідентифікатор за допомогою спеціальної системи та контрагентів та підписав вказаний договір.
Відповідач зазначає, що не отримував листа АТ КБ "Приватбанк" від 13.05.2024, тому суд у порушення норм процесуального права врахував його при ухваленні рішення, проте відповідно до ч. 6 ст. 84 ЦПК України будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду.
АТ КБ "Приватбанк" не є ані стороною, ані учасником даної справи. Банк надав доказ на вимогу суду, відтак норми процесуального права було дотримано.
Даний документ, дійсно містить описку, а саме: у графі сума вказана дата. Проте, він у сукупності з іншими доказами доводить перерахування грошових коштів за кредитним договором відповідачу.
Щодо доказів, які відповідач просить доучити до справи, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідач надає довідку про відсутність заборгованості перед банком. Проте, дана довідка не говорить про відсутність заборгованості перед ТОВ "Споживчий центр".
Відповідач надає довідку з якої вбачається, що банківська картка НОМЕР_2 була закрита 18.03.2022 р. і що боргу перед банком відповідач не має.
Як свідчать матеріали справи та встановлено судом першої інстанції, позивачем перераховано 5000 грн 07.01.2022 р. на банківську картку відповідача НОМЕР_2 .
Відтак, можна прийти до висновку, що відповідач використав, витратив, або перерахував надані кредитні кошти та 18.03.2022 р. закрив даний банківський картковий рахунок.
Разом з тим, відповідно до ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Поважних причин пропуску строку на подання доказів (до суду першої інстанції), які були б об`єктивними та не залежали від нього, відповідач не наводить. Відтак, клопотання про долучення доказів, задоволенню не підлягає. 
У своїй практиці Європейський суд з прав людини (зокрема, рішення у справах Жук проти України, заява №45783/05, п. 25; Kress v. France, заява №39594/98, п.п. 60, 72-76; Goc v. Turkey, заява №36590/97, п. 55- 57; F.C.B. v. Italy, заява №12151/86, п. 33; Kaya v. Austria, заява №54698/00, п. 28) також виходить з того, що призначення змагальності процесу спрямоване не унеможливлення впливу на суд доказів, які одна з сторін не змогла оцінити та навести свої міркування (сторони повинні мати можливість знайомитися з усіма пред`явленими доказами і зауваженнями, отримувати копії документів); у кожній справі судом мають бути з`ясовані всі обставини, але, при цьому суд досліджує докази та пояснення, які подані сторонами або іншими суб`єктами лише у межах судового процесу.
Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі "Тойшлер проти Германії" від 04.10.2001 наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Зважаючи на вищевикладене, байдужа поведінка учасника справи, що виявляється, зокрема у не отриманні повідомлень суду, не повинна схвалюватися судовою практикою. Навпаки, судова практика повинна стимулювати учасників справи використовувати прогресивні форми роботи.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст.368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
у х в а л и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення .
Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 серпня 2024 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя                                                        В.В. Кострицький

Судді                                                                        М.В. Назарова

       Ю.П. Лозко