ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 р.	Справа № 524/14766/24	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді: Присяжнюк О.В.,
Суддів: Любчич Л.В. ,  Спаскіна О.А. ,
за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М., 

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13.12.2024 р. (ухвалене суддею  Ковальчук Т.М.)   по справі № 524/14766/24
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Інспектора 1 взводу 2 роти управління патрульної поліції батальйону патрульної поліції в місті Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області лейтенант поліції Архіпова Володимира Володимировича ,          Департаменту патрульної поліції                  
          про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Інспектора 1 взводу 2 роти управління патрульної поліції батальйону патрульної поліції в місті Кременчук Управління патрульної поліції в Полтавській області лейтенант поліції Архіпова В.В., Департаменту патрульної поліції, в якому просила скасувати постанову серії ЕНА № 3481045 від 15.11.2024 р. у справі про адміністративне правопорушення.
Рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука від 13.12.2024 р. у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука від 13.12.2024 р. та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме, вимог: Закону України «Про дорожній рух», Кодексу України про адміністративні правопорушення (в подальшому – КУпАП), Кодексу адміністративного судочинства України (в подальшому – КАС України), та на не відповідність висновків суду обставинам справи.
Відповідач подав до суду апеляційної інстанції  письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, просив  апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судове засідання відповідачі своїх представників не направили, про дату, час і місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином. 
У судовому засіданні апелянтка підтримала вимоги апеляційної скарги та просила їх задовольнити. 
Суд, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають  задоволенню з наступних підстав.
Судовим розглядом встановлено, що 15.11.2024 р. інспектором 1 взводу 2 роти управління патрульної поліції батальйону патрульної поліції в місті Кременчуці Управління патрульної поліції в Полтавській області лейтенантом поліції Архіповим В.В. винесено постанову серії ЕНА № 3481045, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу у розмірі 850 грн. за ч. 6 ст. 121 КУпАП,  за те, що вона 15.11.2024 р. о 10:25 год. на вул. Небесної Сотні 24/37, керуючи транспортним засобом «LEXUS RX350», номерний знак НОМЕР_1 , проїхала регульоване перехрестя на вул. Небесної Сотні та вул. І. Мазепи на заборонений червоний сигнал світлофора, чим порушила  п. 8.7.3.г Правил дорожнього руху  України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р. (в подальшому – Правила) та керувала транспортним засобом, який був не зареєстрований протягом 10 днів з моменту його придбання, чим порушила вимоги пункту 2.9. в Правил. 
Не погоджуючись із вказаною постановою відповідача у справі про адміністративне правопорушення, позивачка звернулася до суду із цим позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана  постанова відповідача  обґрунтована, у зв`язку з чим не підлягає скасуванню, в діях позивачки наявний склад адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 6 статті 121 КУпАП. 
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав. 
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із п.п. 8, 11 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про Національну поліцію», поліція відповідно до покладених на неї завдань: у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання; регулює дорожній рух та здійснює контроль за дотриманням Правил дорожнього руху його учасниками та за правомірністю експлуатації транспортних засобів на вулично-дорожній мережі.
Відповідно до ст. 280 КУпАП, орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 222 КУпАП, органи Національної поліції розглядають, серед іншого, справи про адміністративні правопорушення, передбачені ст. 122 цього Кодексу.
Частиною 11 статті 34 Закону України «Про дорожній рух», зокрема, встановлено, що власники транспортних засобів та особи, які використовують їх на законних підставах, зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) належні їм транспортні засоби протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортних засобів або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів.
Відповідно до ч. 1 ст. 37  Закону України «Про дорожній рух», забороняється експлуатація незареєстрованих (неперереєстрованих) транспортних засобів, ідентифікаційні номери складових частин яких не відповідають записам у реєстраційних документах, знищені чи підроблені, без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає встановленим вимогам, або з номерними знаками, які закріплені у не встановлених для цього місцях, закриті іншими предметами чи забруднені, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 метрів, перевернуті чи не освітлені, а також транспортних засобів, що підлягають обов`язковому технічному контролю, але не пройшли його, та у випадках, передбачених законодавством, без чинного на території України поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (страхового сертифіката "Зелена картка").
Згідно із  ч. 6 ст. 121 КУпАП,  керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або не перереєстрованим в Україні в установленому порядку,  тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Відповідно до п.п. «в» п. 2.9 Правил, водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що: не належить цьому засобу; не відповідає вимогам стандартів; закріплений не в установленому для цього місці; закритий іншими предметами чи забруднений, що не дає змоги чітко визначити символи номерного знака з відстані 20 м; неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.
Правила реєстрації транспортних засобів встановлені Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 р. № 1388 (в подальшому –  Порядок № 1388).
Відповідно до п. 6 Порядку № 1388, державна реєстрація нових транспортних засобів може проводитися сервісними центрами МВС за участю суб`єктів господарювання, які стоять на обліку в Головному сервісному центрі МВС, здійснюють продаж таких транспортних засобів та уклали з Головним сервісним центром МВС відповідний договір.
Згідно  із п. 7 Порядку № 1388 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23.12.2009 р. № 1371, із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів № 190 від 04.03.2022 р.) зазначено, що власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях, подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини). У разі припинення або скасування воєнного стану на всій території України або в окремих її місцевостях власники зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом дев`яноста днів.
Аналіз вищевказаних норм законодавства вказує, що законодавцем встановлено обов`язок власників транспортних засобів та осіб, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів.
Одночасно, постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2022 р. № 190 внесено зміни, якими передбачено окрему спеціальну підставу для продовження строку державної реєстрації транспортного засобу - введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях. При цьому, введено новий строк реєстрації автомобіля, відлік якого починається з дня, наступного за днем припинення (скасування) воєнного стану.
Тобто, постановою Кабінету Міністрів України № 190 від 04.03.2022 р. внесено зміни до Порядку № 1388, згідно з якими строк державної реєстрації транспортного засобу продовжується у разі введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях.
Оцінюючи наявність підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 6 ст. 121 КУпАП, суд враховує, що об`єктивною стороною даного адміністративного правопорушення є керування особою транспортним засобом, який не зареєстровано у встановленому законом порядку.
Порядок № 1388 регулює процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів, оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України № 190 від 04.03.2022  р. внесено зміни до Порядку № 1388 та продовжено строк державної реєстрації, проте даним Порядком не скасовано заборону на керування транспортними засобами, які не пройшли процедуру державної реєстрації.
Частиною 22 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності; діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.
Таким чином, особа, яка придбала транспортний засіб за кордоном, має право зареєструвати такий транспортний засіб з продовженням строку його реєстрації у зв`язку із введенням на території України режиму воєнного стану, однак нормативно-правовим актом вищої юридичної сили не скасовано відповідальність особи за керування транспортним засобом, який не зареєстровано у встановленому законом порядку.
Одночасно, суб`єктом відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП, є особа, яка керує цим транспортним засобом, а не особа, на яку згідно із законодавством покладено обов`язок проведення реєстрації транспортного засобу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що у спірних правовідносинах позивачку притягнуто до адміністративної відповідальності не за те, що вона не вчинила дії з державної реєстрації (перереєстрації) автомобіля в уповноваженому органі МВС, а за те, що вона як водій здійснював керування (експлуатацію) незареєстрованим в установленому порядку транспортним засобом, що заборонено водієві підпунктом «в» пункту 2.9 Правил дорожнього руху.
Із врахуванням вищевикладених обставин, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувана постанова обґрунтована, у зв`язку з чим не підлягає скасуванню. 
Згідно із ч. 1 ст. 9 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
При прийнятті рішення у даній справі суд врахував позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки інших аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах Салов проти України (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), Проніна проти України (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та Серявін та інші проти України (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі      Руїс Торіха проти Іспанії  (RuizTorija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Із врахуванням такого підходу Європейського суду з прав людини до оцінки аргументів сторін, суд апеляційної  інстанції  вважає, що ключові аргументи апеляційної  скарги отримали достатню оцінку. 
Інші доводи і заперечення сторін на висновки суду апеляційної інстанції не впливають.
Відповідно до ст. 316 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення  Автозаводського районного суду міста Кременчука від 13.12.2024 р. –  без змін, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 9,  243, 308, 316, 322, 325, 326, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 
   .

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1      залишити без задоволення.
Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 13.12.2024 р. по справі № 524/14766/24  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та не може бути оскаржена у касаційному порядку  до Верховного Суду.  

Головуючий суддя 		О.В. Присяжнюк	
Судді	   	Л.В. Любчич    О.А. Спаскін