Номер провадження: 22-ц/813/1214/25 
Справа № 522/8164/23
Головуючий у першій інстанції Косіцина В.В.
Доповідач Кострицький В. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2025 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних
справах:
головуючого - Кострицького В.В.,
суддів: Лозко Ю.П., Карташова О.Ю.,
учасники справи:
позивач - Комунальна установа «Одесреклама» Одеської міської ради 
відповідач - ОСОБА_1 
представник відповідача - Савицький Андрій Якович
розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 
на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року
за позовом Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків,-
встановив:

Короткий зміст обставин справи
26 квітня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява Комунальної установи
КУ «Одесреклама» звернулось до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків «Одесреклама» Одеської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків, у якій позивач просить стягнути з ОСОБА_1 матеріальну шкоду у розмірі 60 490,00 гривень, а також суму сплаченого судового збору.

Короткий зміст судового рішення
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року позовну заяву Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов`язків – задоволено. Стягнуто з відповідача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , на користь позивача - Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д, ЄДРПОУ – 25830211 матеріальну шкоду у розмірі 60 490 гривень 00 копійок. Стягнуто з відповідача - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП – НОМЕР_1 , на користь позивача - Комунальної установи «Одесреклама» Одеської міської ради, м. Одеса, вул. Косовська, 2-Д, ЄДРПОУ – 25830211, суму сплаченого судового збору у розмірі 2 684 гривні 00 копійок.
В обґрунтування рішення суд першої інстанції зазначав, що  шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана. Такий висновок узгоджується з загальною ознакою цивільно-правової відповідальності, якою є її компенсаторний характер; тому заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані виключно на компенсацію майнових втрат саме потерпілого, тобто відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Оскільки, договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 06 лютого 2015 року, укладений між КП «Одесреклама» ОМР та ОСОБА_1 , за яким ОСОБА_1 взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження автомобіля CHEVROLET AVEO, номер кузова – НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 (а.с.13) став підставою для задоволення позовних вимог Приморським районним судом м. Одеси у справі №522/6287/16-ц, яке залишено без змін Одеським апеляційним судом, то факт його укладання є преюдицією, а тому, не підлягає доведенню під час розгляду зазначеної справи задля забезпечення єдності судової практики. Суд першої інстанції вважав, що обраний позивачем спосіб захисту є належним, оскільки, індивідуально визначене майно за віндикаційним позовом відсутнє, проте, і надалі продовжує існувати порушене право власності позивача на транспортний засіб. Вина у вчиненні ОСОБА_1 була предметом розгляду у справі №522/6287/16-ц де позовну заяву КУ «Одесреклама» ОМР до ОСОБА_1 була задоволена, а тому, враховуючи преюдиційність судових рішень, вина ОСОБА_1 судом першої інстанції вважалась встановленою. Посилання відповідача на позовну давність встановлену КЗпП не беруться судом до уваги, оскільки, такий спір носить майновий характер та стосується рухомого майна, а саме транспортного засобу.

Доводи апеляційної скарги
Не погодившись з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року адвокат Савицький А.Я. просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом не було надано належної правової оцінки доводам сторони відповідача, в частині пояснень відповідача про місце розташування спірного автомобілю.
Вважали, що  судом першої інстанції не обґрунтовано сума матеріальної шкоди. Так в якості доказу суми вартості автотранспортного засобу, позивачем надана видаткова накладна N?П4033142 від 03 березня 2006року, чим підтверджується загальна вартість автотранспортного засобу CHEVROLET AVEO, номер кузова - НОМЕР_4 . При встановленні вартості майна не врахована амортизація автотранспортного засобу з 2006року до винесення рішення по справі. Крім того, позивачем не надано вартість автотранспортного засобу на теперішній час, що свідчить в необ?єктивності судом першої інстанції прийняття рішення, а саме судом не витребувано доказів вартості майна на теперішній час.
Стосовно матеріальної відповідальності зазначали, що наказом директора КУ «Одесреклама» «про передачу автомобіля» автотранспортного засобу марки CHEVROLET AVEO, номер кузова - НОМЕР_4 від 06.02.2015року за N?1 ОСОБА_1 передано для використання в службових цілях автомобіль автотранспортного засобу CHEVROLET AVEO, номер кузова - НОМЕР_4 . 06.02.2015року між Комунальним підприємством «Одесреклама» ОМР та ОСОБА_1 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Але ж під час розгляду справи не було витребувано посадових інструкцій начальника технічного відділу комунального підприємства «Одесреклама», однак відповідний факт не одноразово зазначався відповідачем під час розгляду справи, що згідно посадової інструкції відповідач не є матеріально відповідальною особою, а саме для підписання договору матеріальної відповідальності відповідач зобов?язаний бути матеріальною відповідальною особою згідно посадових інструкцій, які затверджуються керівником підприємства. 
Посилались на позицію Верховного Суду з питання, чи достатньо будь-якої однієї з них для укладення договору. Сама лише наявність посади, яку займає працівник, у Переліку N? 447, не вважається достатньою підставою для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні обов?язки зі збереження переданих йому цінностей. 
Вважали, що заявленим відповідачем клопотанням щодо призначення почеркознавчої експертизи та про виклик свідків, судом першої інстанції надано не належної правової оцінки, яке обмежило право відповідача на обґрунтування його позиції.
Зазначали, що рішенням Приморського районного суду від 12 грудня 2016 року, яке було залишено без змін Одеським апеляційним судом, витребувано у ОСОБА_1 автомобіль (автотранспортний засіб) марки CHEVROLET AVEO, номер кузова - НОМЕР_4 та в порушення вимог діючого законодавства судом першої інстанції вдруге розглянуто спір, щодо вищевказаного транспортного засобу, яким стягнуто з останнього грошову компенсацію.
Посилались на те, що під час досудового врегулювання, а також під час розгляду справи в суді першої інстанції, спірний автотранспортний засіб, знаходився на автостоянці за адресою: Одеська область, Одеський район, с.Латовка, вул. Світла, 3-б, орендатором якої є Одеська Міська Рада в особі Комунального підприємства «Одесреклама» та власником майна (автотранспортний засіб марки CHEVROLET AVEO, номер кузова - НОМЕР_4 ) теж є Одеська міська рада в особі КП «Одесреклама». Тобто доводи позивача, що вони не знали де находиться автотранспортний засіб є неправдивими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи. Відповідний факт підтверджується фото, які додаються. 
Вважали, що укладений договір про матеріальну відповідальність має спірний (підробленй) підпис. Однак Акт прийому-передачі автотранспортного засобу CHEVROLET AVEO, номер кузова НОМЕР_4 при передачі авто на відповідача не був складений та підписаний сторонами, який відповідач вважав невід?ємною частиною договору матеріальної відповідальності. Однак акт прийому-передачі щодо передання спірного автотранспортного засобу не підписувався. Тобто реалізація договору матеріальної відповідальності не виконана. Судом першої інстанції при розгляді справи, жодної правової оцінки з цього приводу не було надано, та фактично в порушення Конституційних прав відповідача винесено оскаржуване рішення.

Щодо явки сторін
Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Отже, розгляд цивільної справи з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім справ зазначених в ч. 4 ст. 274 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи є загальним правилом, визначеним у ЦПК України.
Із матеріалів справи вбачається, що ціна позову в даній справі становить 60 490 грн. і є менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому справа відноситься до категорії малозначної справи в силу вимог закону.
Враховуючи вищезазначене, апеляційний розгляд вказаної справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику сторін.
Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Комунальна установа «Одесреклама» Одеської міської ради є власником транспортного засобу CHEVROLET AVEO, номер кузова – НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , 2006 року випуску, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.9).
Відповідно до видаткової накладної №П4033142 від 03 березня 2006 року, загальна вартість автомобіля CHEVROLET AVEO, номер кузова – НОМЕР_2 становила 60 490,00 гривень (а.с.10).
Наказом Директора КУ «Одесреклама» «Про передачу автомобіля CHEVROLET AVEO, номер кузова – НОМЕР_2 » від 06.02.2015 року №1 ОСОБА_1 було передано для використання в службових цілях автомобіль CHEVROLET AVEO, номер кузова – НОМЕР_2 , а також покласти на нього матеріальну відповідальність за цей автомобіль (а.с.11). Зі змісту наказу вбачається, що ОСОБА_1 , був ознайомлений з ним, що підтверджується підписом ОСОБА_1 (а.с.12).
06 лютого 2015 року між КП «Одесреклама» ОМР та ОСОБА_1 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за яким ОСОБА_1 взяв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження автомобіля CHEVROLET AVEO, номер кузова – НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 (а.с.13).
26 жовтня 2015 року ОСОБА_1 звернувся із заявою про звільнення з посади за угодою сторін (а.с.14).
Повідомленням від 12.11.2015 року КП «Одесреклама» повідомила ОСОБА_1 , про те, що йому необхідно здати ввірене майно за актом приймання передачі (а.с.15).
09 грудня 2015 року ОСОБА_1 звернувся повторно із заявою про звільнення (а.с.17).
Наказом в.о. директора КП «Одесреклама» - Мірошниченка А.І. «Про звільнення ОСОБА_1 » від 29 грудня 2015 року №179, ОСОБА_1 було звільнено з посади начальника технічного відділу комунального підприємства «Одесреклама».
У акті приймання-передачі автомобіля CHEVROLET AVEO відсутній підписи ОСОБА_1 (а.с.20), про що складено акт відмови від підпису від 29.12.2015 року, який підтверджується підписами ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 (а.с.21).
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2016 року у справі №522/6287/16-ц позовну заяву КП «Одесреклама» ОМР до ОСОБА_1 було задоволено, витребувано у ОСОБА_1 авбомобіль CHEVROLET AVEO, номер кузова – НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 з метою передачі власнику – КП «Одесреклама» ОМР (а.с.25).
Постановою Одеського апеляційного суду від 02.09.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2016 року у справі №522/6287/16-ц залишено без змін.
Постановою старшого виконавця Другого Приморського ВДВС у місті Одесі про повернення виконавчого стягувача від 01.12.2021 року у ВП №63426909 було прийнято рішення про повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки, транспортний засіб не було виявлено протягом року з дня оголошення його у розшук (а.с.33).
Згідно зі статтею 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
Випадки повної матеріальної відповідальності визначені статтею 134 КЗпП України.
Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами.
Відповідно до зазначених норм шкода відшкодовується потерпілому, тобто тій особі, якій вона завдана. Такий висновок узгоджується з загальною ознакою цивільно-правової відповідальності, якою є її компенсаторний характер; тому заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані виключно на компенсацію майнових втрат саме потерпілого, тобто відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення (, від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19, пункт 8.22), від 22 вересня 2020 року у справі № 918/631/19 (провадження № 12-42гс20, пункт 69)).
Стосовно доводів ОСОБА_1 зазначених у відзиві на позовну заяву судом першої інстанції надано належної правової оцінки, з огляду на наступне.
Щодо посилання відповідача на те, що він не підписував 06.02.2015 року договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність судова колегія зазначає наступне.
Зазначений договір був предметом розгляду справи №522/6287/16-ц, де рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12.06.2016 року, та яке Одеський апеляційний суд залишив без змін постановою від 02.09.2020 року позовну заява КП «Одесреклама» ОМР було задоволено.
Згідно Постанови КЦС ВС від 01.12.2021 у справі № 569/7648/15-ц, преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність грунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Оскільки, саме цей договір став підставою для задоволення позовним вимог Приморським районним судом м. Одеси у справі №522/6287/16-ц, яке залишено без змін Одеським апеляційним судом, то факт його укладання є преюдицією, а тому, не підлягало доведенню під час розгляду зазначеної справи задля забезпечення єдності судової практики.
Щодо неналежного обрання способу захисту та недопустимості подвійного стягнення, на яке посилається відповідач суд зазначає наступне.
Судова колегія вважає, що рішення Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/6287/16-ц не може бути виконано з огляду на те, що транспортний засіб було втрачено (що підтверджується постановою про повернення виконавчого документа стягувачу, де вказано, що транспортний засіб не було виявлено протягом року з моменту його оголошення в розшук).
Відповідно до ч.1 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», під час виконання рішень про передачу стягувачу предметів, зазначених у виконавчому документі, виконавець вилучає такі предмети у боржника і передає їх стягувачу, про що складає акт передачі. У разі знищення предмета, що мав бути переданий стягувачу в натурі, виконавець складає акт про неможливість виконання рішення, що є підставою для закінчення виконавчого провадження, а в разі встановлення факту відсутності предмета, що мав бути переданий стягувачу, повертає виконавчий документ стягувачу.
У п.7 ч.1 ст.37 Закону зазначається, що виконавчий документ підлягає поверненню у разі, якщо боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку із втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи транспортні засоби боржника, розшук яких здійснювався поліцією, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку.
Відповідач посилається на те, що позивач не був позбавлений права повторно звернутися із зазначеним виконавчим листом, а виконавча служба в свою чергу повинна була б застосувати заходи примусового виконання рішення, передбачені статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження».
В той же час, на даний момент рішення суду по справі №522/6287/16-ц не виконано.
При цьому, втрата транспортного засобу унеможливлюють виконання такого рішення, оскільки, витребувати транспортний засіб та повернути його законному володільцю не вдається через відсутність цього транспортного засобу та неможливість встановлення його місця перебування.
Відповідно до ч.ч.1-2 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
У ч.1 ст.1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.
Згідно з положеннями частин першої, третьої статті 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
Така можливість також передбачена частиною третьою статті 33 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження».
Аналіз норм статті 435 ЦПК України дає підстави для висновку, що суд може змінити чи встановити спосіб і порядок виконання судового рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів наявності таких обставин.
У постанові КЦС ВС від 16.06.2021 у справі № 693/426/17 вказано, що поняття «спосіб» і «порядок» виконання судового рішення мають спеціальне значення, яке реалізується у виконавчому провадженні. Вони означають визначену рішенням суду послідовність і зміст вчинення виконавчих дій державним виконавцем. Спосіб виконання судового рішення це спосіб реалізації та здійснення способу захисту, встановленого статтею 16 ЦК України. Під зміною способу виконання рішення суду необхідно розуміти прийняття судом нових заходів для реалізації рішення у разі неможливості його виконання у раніше встановлений спосіб. Отже, при вирішенні питання про встановлення нового способу виконання суд повинен з`ясувати обставини, що свідчать про абсолютну неможливість виконання рішення раніше встановленим способом.
Єдність та сталість судової практики вказує нам на те, що за відсутності індивідуально визначеного майна, присудженого позивачу (за результатами розгляду віндикаційного позову), зміна способу виконання рішення шляхом звернення на кошти неможлива, оскільки в такому разі захист порушеного права власника майна повинен здійснюватися шляхом подання позову про стягнення збитків у вигляді вартості майна та доходів, які власник міг би одержати за весь час володіння таким майном.
Законодавець у ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.
Статтею 22 Цивільного кодексу України встановлено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: - втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); - доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
При цьому, застосування положення стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» на яку посилається відповідач на думку суду – не можливе. Постанова Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 201/12569/16 вказує нам на те, що рішення про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння підлягає примусовому виконанню у порядку, передбаченому ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження».
Також, застосування положень ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» не може бути застосоване з огляду на те, що у справі №522/6287/16-ц не встановлена вартість такого автомобіля.
Тому, суд першої інстанції вірно вважав, що обраний позивачем спосіб захисту є належним, оскільки, індивідуально визначене майно за віндикаційним позовом відсутнє, проте, і надалі продовжує існувати порушене право власності позивача на транспортний засіб.
Щодо посилання відповідача на відсутність умов для настання матеріальної відповідальності, та зокрема вказує на те, що порушується принцип презумпції невинуватості, судова колегія визначає наступне - у постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року №14 вказано на те, що у відповідності зі ст.130 КЗпП ( 322-08 ) відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації.
Виходячи з вимог ст.15 ЦПК ( 1501-06 ) суд у кожному випадку зобов`язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об`єктивного з`ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП ( 322-08 ) залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов`язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.
Тобто, вина – це та категорія, яка повинна встановлюватися судом у кожному конкретному випадку завдання матеріальної шкоди на підставі наявних матеріалів.
При цьому, предметом розгляду у справі №522/6287/16-ц була винна поведінка ОСОБА_1 , де позовна заява КУ «Одесреклама» ОМР до ОСОБА_1 була задоволена, а тому, враховуючи преюдиційність судових рішень, вина ОСОБА_1 встановлена.
Щодо порушення строків позовної давності, на які посилається відповідач судова колегія та суд першої інстанції зазначають наступне.
Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Так, перебіг позовної давності розпочався 29.12.2015 грудня. При цьому, 11 квітня 2016 року КП «Одесреклама» ОМР звернулася до суду, а тому, перебіг позовної давності перервався, а його розрахунок розпочався з початку 02 вересня 2020 року, коли набрало законної сили рішення по суті справи. Саме тому, кінцевим терміном звернення до суду було 2 вересня 2023 року, а звернення до суду надійшло 26.04.2023 року.
Посилання відповідача на позовну давність встановлену КЗпП не беруться судом до уваги, оскільки, такий спір носить майновий характер та стосується рухомого майна, а саме транспортного засобу.
Враховуючи вищевикладене судова колегія вважає, що судом першої інстанції оцінено належним чином позиції сторін, надано вірної правої оцінки запереченням ОСОБА_1 , які аналогічні доводам апеляційної скарги, та зроблено вірні висновки про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Вірних висновків суду стороною відповідача належними та допустимими доказами не спростовано з огляду на наступне.
Доводи апеляційної скарги, що судом не було надано належної правової оцінки доводам сторони відповідача, в частині пояснень відповідача про місце розташування спірного автомобілю, апеляційний суд вважає не слушними, адже жодними належними та допустимими доказами вірних висновків суду першої інстанції не спростовано. Відповідачем наведені лише припущення, щодо місця розташування спірного транспортного засобу, а долучені фотографії до апеляційної скарги в повній мірі не підтверджують, що саме спірний автомобіль знаходиться за адресою : АДРЕСА_2 , орендатором якого є Одеська міська рада в особі позивача, так як не містять жодної прив`язки геолокації місця розташування, не доводять в повній мірі ,що це саме CHEVROLET AVEO, номер кузова - НОМЕР_4 , так як не містять фотографії номеру кузову. До того, ж апеляційний суд звертає увагу, що дані докази не подавались до суду першої інстанції а тому і не могли бути їм оцінені, що порушує принцип стадійності розгляду справи, тому з огляду на викладене задоволенню не підлягають.
Посилання на те, що  судом першої інстанції не обґрунтовано сума матеріальної шкоди, без врахування амортизації автотранспортного засобу з 2006 року до винесення рішення по справі, а судом першої інстанції не витребувано доказів вартості майна на теперішній час, апеляційний суд вважає такі доводи не спростовують наявних доказів у вигляді видаткової накладної П№4033142 від 03 березня 2006 року, так як позивач належно обґрунтував оціночну вартість, клопотань від сторін щодо витребування інформації не надходило, та враховуючи підстави зазначені в ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не має обов`язку витребувати докази з власної ініціативи, а тому задоволенню не підлягають.
Доводи апеляційної скарги стосовно матеріальної відповідальності, що під час розгляду справи не було витребувано посадових інструкцій начальника технічного відділу комунального підприємства «Одесреклама», відповідно до посадової інструкції відповідач не є матеріально відповідальною особою, а саме для підписання договору матеріальної відповідальності відповідач зобов?язаний бути матеріальною відповідальною особою згідно посадових інструкцій, які затверджуються керівником підприємства, апеляційний суд вважає не слушними, так як є припущеннями з боку відповідача, натомість докази у вигляді наказу №1 від 06.02.2015 року (а.с.11-12), договір про повну індивідувальну відповідальність від 06.02.2015 року (а.с.13), акт приймання –передачі автомобіля CHEVROLET AVEO від 29 грудня 2015 року разом з актом про відмову від підпису від 29 грудня 2015 року(а.с.20-21) в повному обсязі підтверджують обґрунтованість позовних вимог, які не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, з огляду на це такі доводи задоволенню не підлягають.
Посилання на позицію Верховного Суду з питання, чи достатньо будь-якої однієї з них для укладення договору, що сама лише наявність посади, яку займає працівник, у Переліку N? 447, не вважається достатньою підставою для укладення договору про повну матеріальну відповідальність, якщо у змісті трудової функції працівника відсутні обов?язки зі збереження переданих йому цінностей, апеляційний суд вважає застосування такої практики в даному спорі не є релевантною, адже виходячи з вищевикладеного, позивачем належно обґрунтовано наявність відповідальності у ОСОБА_1 за автомобіль CHEVROLET AVEO.
Стосовно доводів апеляційної скарги, що заявленим відповідачем клопотанням щодо призначення почеркознавчої експертизи та про виклик свідків, судом першої інстанції надано не належної правової оцінки, на думку судової колегії необґрунтовано належним чином, адже відповідач не оскаржував ухвали суду першої інстанції, щодо такої відмови, крім цього під час апеляційного перегляду жодних клопотань про проведення таких експертиз відповідачем не заявлялось, а тому апеляційний суд позбавлений можливості задовольнити вимоги апеляційної скарги з таких підстав.
Щодо доводів апеляційної скарги, що в порушення вимог діючого законодавства судом першої інстанції вдруге розглянуто спір, щодо вищевказаного транспортного засобу, яким стягнуто з останнього грошову компенсацію, апеляційний суд зазначає, що такі доводи є аналогічними відзиву на позовну заяву, яким судом першої інстанції надано належної правової оцінки стосовно неможливості виконання первісного рішення у звязку з відсутністю предмету позову з якою апеляційний суд погоджується у повному обсязі, так як належним чином не спростовано законне рішення суду першої інстанції.
Стосовно доводів позивача, що сторона позивача не знала де находиться автотранспортний засіб є неправдивими та такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, апеляційний суд зазначає, що співставлення доказів наданих у вигляді фотознімків у повній мірі не доводить, що саме спірне майно перебуває за вказаною адресою та іншим законим способом, апеляційний суд позбавлений можливості перевірити факт перебування спірного транспортного засобу саме у зазначеному відповідачем місці, також апеляційний суд зазначає, що дані докази не подавались до суду першої інстанції, що порушує принцип стадійності розгляду справи, тому з огляду на викладене задоволенню не підлягають.
Щодо доводів апеляційної скарги, що реалізація договору матеріальної відповідальності не виконана, а судом першої інстанції жодної правової оцінки з цього приводу не було надано, апеляційний суд вважає їх не слушними з огляду на те, що наказом №1 від 06.02.2015 року (а.с.11-12), договором про повну індивідуальну відповідальність від 06.02.2015 року (а.с.13), актом приймання –передачі автомобіля CHEVROLET AVEO від 29 грудня 2015 року разом з актом про відмову від підпису від 29 грудня 2015 року (а.с.20-21) у повному обсязі підтверджено позовні вимоги. Щодо «підробки» підпису в акті, апеляційний суд зазначає, що судом першої інстанції надано належної правової оцінки, яку відповідачем не оскаржено, проведення експертиз під час апеляційного перегляду не заявлялось, а тому такі доводи задоволенню не підлягають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правова оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має. Апеляційна скарга не містить інших доводів стосовно ухваленого судового рішення, що у відповідності до вимог чинного цивільно процесуального закону обмежує судову колегію у обсязі перегляду усіх частин судового рішення.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст.368, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення .
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 20 грудня 2023 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді Ю.П. Лозко

О.Ю. Карташов