ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 березня 2025 року
м. Київ
 
справа № 753/5158/22
провадження № 61-7236св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Державне авіаційне підприємство «Україна»,
 
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року у складі судді Мицик Ю. С. та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року в складі колегії суддів: Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У травні 2022 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом до Державного авіаційного підприємства «Україна» (далі - ДАП «Україна») про визнання звільнення незаконним, скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позов мотивований тим, що з жовтня 1997 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ДАП «Україна».
Відповідно до наказу відповідача від 13 жовтня 1997 року № 22 її призначено на посаду бортпровідника літаків льотного закону згідно з контрактом по переводу з Бориспільського ДАП авіакомпанії «Авіалінії України».
Наказом відповідача від 01 лютого 2017 року № 12/о позивача переведено на посаду старшого бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП «Україна».
На виконання наказу від 07 грудня 2021 року № 167 «Про введення в дію нової організаційно-управлінської структури та нового штатного розпису ДАП «Україна» та наказу від 07 грудня 2021 року № 168 «Про здійснення заходів щодо введення в дію нового штатного розпису», у зв`язку з реорганізацією, скороченням штатних посад, 24 грудня 2021 року позивача попереджено про вивільнення з вказаної посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.
При цьому дата, коли відбудеться звільнення, у повідомленні не вказана.
Також у вказаному повідомленні зазначено про те, що їй запропоновано переведення на інші посади, зазначені у додатку № 1, однак вказаний додаток не містив жодної вакантної посади станом на 24 грудня 2021 року.
28 лютого 2022 року їй видана трудова книжка, до якої внесений запис від 28 лютого 2022 року № 22 про її звільнення у зв`язку зі скороченням штату згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, яке відбулось на підставі наказу від 28 лютого 2022 року № 55/о.
Копію наказу про звільнення відповідач їй не надав.
Звільнення проведено без дотримання вимог трудового законодавства, оскільки роботодавець не запропонував позивачу вакантні посади, не з`ясував обставин, що можуть надавати їй переважне право на залишення на роботі, та не видав їй копію наказу про звільнення.
Позивач просила:
визнати незаконним її звільнення з посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП « Україна »;
скасувати наказ ДАП «Україна» від 28 лютого 2022 року № 55/о в частині її звільнення з посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу, у зв`язку зі скороченням штату згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України;
поновити її на посаді старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ДАП « Україна »;
стягнути з ДАП «Україна» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ДАП «Україна» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Судові рішення мотивовані тим, що:
у ДАП «Україна» дійсно відбулись зміни в організації виробництва і праці шляхом скорочення штату. ОСОБА_1 була попереджена за два місяці про скорочення штату працівників та їй запропоновані вакантні посади в ДАП «Україна» станом на 24 грудня 2021 року та станом на 15 лютого 2022 року, однак ОСОБА_1 із цими пропозиціями не погодилася, що підтверджується актами від 24 грудня 2021 року та від 15 лютого 2022 року. Відповідач здійснив порівняння кваліфікації і продуктивності праці за критеріями, визначеними ним як роботодавцем. Лише роботодавець оперує достатньою інформацією для визначення продуктивності праці будь-якого працівника, оскільки це є прерогативою виключно роботодавця, який володіє повною інформацією про результативність праці, що характеризує ефективність її витрат у виробництві та сфері послуг. Отже, визначення працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці є компетенцією роботодавця. Позивач не довела, що вона має переважне право перед іншими працівниками на залишення на роботі. З огляду на викладене, звільнення ОСОБА_1 28 лютого 2022 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України проведено законно, оскільки відбулося із дотриманням вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України. Оскільки оспорюваний наказ про звільнення ОСОБА_1 отримала 27 квітня 2022 року, протилежного відповідачем не доведено, суд першої інстанції вважав, що позивачем не пропущений строк звернення до суду з вказаним позовом;
суд першої інстанції відхилив доводи позивача про те, що вона не була ознайомлена з наказом про звільнення, що підтверджується висновком експертизи, оскільки це не свідчить про те, що звільнення позивача відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України є незаконним;
позовні вимоги про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, а тому не підлягають задоволенню.
Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та вказав, що доводи позивача про надання їй суб`єктивної характеристики, яка не відповідає дійсному стану речей, та наявності конфлікту інтересів, є необгрунтованими, оскільки рішення тимчасової комісії ДАП «Україна» з проведення та здійснення заходів з впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису приймались колегіально шляхом поіменного голосування простою більшістю голосів, що виключає можливість впливу членів комісії на прийняте рішення.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У травні 2024 року  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу за підписом представника  ОСОБА_2 , в якій просив рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 рокускасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, судові витрати покласти на відповідача.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга обґрунтована тим, що:
суди в оскаржених рішеннях встановили, що в день звільнення позивачу належним чином оформлена трудова книжка вручена не була. Суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 01 листопада 2022 року по справі № 953/4949/20 (провадження                  № 61-12959св21), відповідно до яких підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не обмежуються лише випадками, пов`язаними із незаконним звільненням та поновленням на роботі, а можуть застосовуватися й у випадках передбачених частиною п`ятою статті 235 КЗпП України - у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу. Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою принципу «суд знає закони». Cуди не перевірили дотримання відповідачем норм статті 116 КЗпП України;
суди не врахували, що вільні посади позивачу взагалі не пропонувалися, матеріали справи не містять доказів про надання пропозиції зайняти інші вільні посади. Поза увагою судів залишилося те, що відповідно до нового штатного розпису, який був введений в дію з 01 грудня 2021 року, в службі бортпровідників утворено 19 робочих місць, з яких 5 штатних одиниць «старших бортових провідників служби бортпровідників» та 11 одиниць «бортпровідників». Проте можливість переведення позивача на посаду бортпровідника не вирішувалась, така посада їй не пропонувалася. Суди не врахували, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника;
суди порушили норми процесуального права щодо дотримання завдань цивільного судочинства, сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не перевірили належним чином доводів позивача, що призвело до неправомірних висновків по суті вирішеного спору.
Позиція інших учасників справи
У червні 2024 року ДАП «України» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій - без змін.
Відзив на касаційну скаргу мотивований тим, що у зв`язку з відсутністю роботи за відповідною професією (старший бортпровідник та/або бортпровідник) та за спеціальністю (агрономія і грунтознавство), відповідно до змісту повідомлення про заплановане вивільнення ОСОБА_1 ознайомлено з вичерпним переліком вакантних посад в ДАП «Україна» станом на 24 грудня 2021 року та станом на 15 лютого 2022 року. З 24 грудня 2021 року по дату звільнення позивач не виявила жодного бажання щодо подальшого працевлаштування за вичерпним переліком вакантних посад в ДАП «Україна», що надавалися позивачу під підпис. Актом від 24 грудня 2021 року було зафіксовано, що відповідно до вимог чинного трудового законодавства щодо вивільнення працівників ОСОБА_1 роз`яснено про її право на отримання інформації щодо всіх вакантних посад, які можуть бути в наявності протягом періоду з дня попередження до дня звільнення, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, а також іншу роботу, яку вона може виконувати. Отже, ДАП «Україна» виконал, встановлений частиною третьою статті 49-2 КЗпП України, обов`язок запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві. Щодо аргументів касаційної скарги про те, що з 01 грудня 2021 року в службі бортпровідників було утворено 19 робочих місць, відповідач зазначає, що згідно з штатним розписом на 2021 рік, що введений в дію 01 січня 2021 року, кількість штатних посад на підприємстві у службі бортпровідників було 21,25. Згідно зі штатним розписом на 2021 рік, що введений в дію 01 грудня 2021 року, кількість штатних посад на підприємстві у службі бортпровідників стало 19. Тобто, було скорочено кількість штатних одиниць, а не введено нові штатні одиниці у кількості 19. Також позивач посилається на те, що в позовній заяві була відсутня вимога щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв`язку зі затримкою видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення. Позовна заява не містить доказів, що позивач звертався до відповідача з вимогою про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу у зв`язку зі затримкою видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2024 року у задоволенні клопотання  ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року відмовлено. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. 
У червні 2024 року матеріали цивільної справи № 753/5158/22 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
Межі та підстави касаційного перегляду
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394  ЦПК України).
В ухвалі Верховного Суду від 23 травня 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановахВерховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі № 953/4949/20, від 06 квітня 2021 року у справі № 462/3515/19, від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 та у постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).
Фактичні обставини справи
Суди встановили, що наказом ДАП «Україна» від 01 грудня 2014 року № 177/о «По особовому складу» з 01 жовтня 2014 року ОСОБА_1 прийнята за строковим трудовим договором на посаду старшого бортпровідника служби бортпровідників льотного загону льотного комплексу на період відпустки у зв`язку із вагітністю та пологами старшого бортпровідника цієї ж служби загону та комплексу до її фактичного виходу на роботу.
Наказом ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 167 «Про введення в дію нової організаційно-управлінської структури та нового штатного розпису ДАП «Україна», введено в дію з 01 грудня 2021 року нову організаційно-управлінську структуру, затверджену 23 листопада 2021 року та новий штатний розпис ДАП «Україна», затверджений 23 листопада 2021 року та погоджений 30 листопада 2021 року Державним управлінням справами.
Згідно з підпунктом 2.9. пункту 2 наказу від 07 грудня 2021 року № 167, з урахуванням змін у розділі 20 «Льотний комплекс»: зі «Служби бортпровідників»: виведено посади: бортовий провідник служби бортпровідників - 2 посади; бортпровідник - 0,25 посади.
Наказом ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168 «Про здійснення заходів щодо введення з дію нового штатного розпису», зобов`язано керівників структурних підрозділів в термін до 14 грудня 2021 року підготувати та надати тимчасовій комісії в частині змін в організації і праці службові записки з максимально повною і об`єктивною інформацією про показники роботи працівників, підготувати попередні пропозиції щодо їх призначення, переведення на посади у новому штатному розписі або скорочення з наступним вивільненням.
Відповідно до пункту 5 наказу ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168, відділ кадрів в термін до 14 грудня 2021 року зобов`язано підготувати об`єктивні дані, порівняльні таблиці, документи, матеріали на працівників щодо визначення переважного права на працевлаштування із зазначенням підстав, терміну їх дії (стаття 42 КЗпП України); вищезазначену інформацію передати на розгляд тимчасовій комісії.
На виконання наказу ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168 начальником служби бортпровідників льотного комплексу була підготовлена службова записка на голову тимчасової комісії ДАП «Україна» з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису, згідно з якою начальник служби бортпровідників льотного комплексу, здійснивши ретельний аналіз продуктивності праці старших бортових провідників (додаток), просив розглянути питання щодо переведення з посади старшого бортового провідника ОСОБА_3 на вакантну посаду бортпровідника служби бортпровідників льотного комплексу та вивільнення ОСОБА_1 .
До службової записки була долучена таблиця «Аналіз продуктивності праці і кваліфікації працівників Служби бортпровідників льотного комплексу (старші бортпровідники)».
На виконання наказу ДАП «Україна» від 07 грудня 2021 року № 168, відділом кадрів підготовлено та надано тимчасовій комісії ДАП «Україна» з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису таблицю «Преважне право на залишення на роботі при вивільненні працівників служби бортпровідників льотного комплексу (старші бортові провідники)» та таблицю «Аналіз продуктивності з кваліфікації працівників служби бортпровідників льотного комплексу (старші бортові провідники)».
Протоколом від 23 грудня 2021 року № 3 засідання тимчасової комісії ДАП «України» з проведення та здійснення заходів з питань впровадження нової організаційно-управлінської структури і штатного розпису вирішено шляхом поіменного голосування надати повідомлення про скорочення посади старшого бортового провідника служби бортпровідників льотного комплексу ОСОБА_1 .
24 грудня 2021 року ОСОБА_1 повідомлено про заплановане вивільнення з посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України. Також ОСОБА_1 ознайомлено з вичерпним переліком вакантних посад в ДАП «України» станом на 24 грудня 2021 року (додаток № 1).
Згідно з актом від 24 грудня 2021 року, складеним начальником бортпровідників льотного комплексу, начальником юридичної служби, начальником відділу кадрів, на виконання рішення тимчасової комісії (протокол від 23 грудня 2021 року № 3) старшому бортовому провіднику служби бортпровідників льотного комплексу ОСОБА_1 24 грудня 2021 року вручено повідомлення № 2 про скорочення посади, яку вона займає.
15 лютого 2022 року ОСОБА_1 ознайомлено з вичерпним переліком вакантних посад в ДАП «Україна» станом на 15 лютого 2022 року.
Згідно з актом від 15 лютого 2022 року, ОСОБА_1 не виявила бажання та зацікавленості до жодної з вакансій та не повідомила про наміри продовжувати роботу на іншій посаді.
Наказом ДАП «Україна» 28 лютого 2022 року № 55/о «По особовому складу», ОСОБА_1 звільнено 28 лютого 2022 року у зв`язку із скороченням штату, пункт 1 статті 40 КЗпП України.
27 квітня 2022 року ОСОБА_1 отримала трудову книжку.
Згідно з висновком експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 26 квітня 2023 року № 2720/2721/23-32, проведеної Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, підпис від імені ОСОБА_4 , що міститься ліворуч від друкованого тексту « ОСОБА_5 » у графі «З наказом ознайомлена, копію наказу отримала:» у наказі ДАП «Україна» від 28 лютого 2022 року № 55/о про звільнення ОСОБА_1 , виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 . 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством (статті 2, 36, 40, 41 КЗпП України).
Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).
Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП Українизвільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (стаття 49-2 КЗпП України, тут і далі - в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення (див. постанову Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року в справі № 6-40цс15).
Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
У частині другій статті 42 КЗпП України, зокрема, визначено, що при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається працівникам з тривалішим безперервним стажем роботи на цьому підприємстві, в установі, організації. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України. 
Тлумачення статті 42 КЗпП України дає підстави для висновку, що переважне право на залишення на роботі при скороченні однорідних професій та посад визначається кваліфікацією і продуктивністю праці. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України, а також якщо це передбачено законодавством України. Застосування положень статті 42 КЗпП України можливе серед всіх працівників, які обіймають ідентичні (тотожні, однакові) посади.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 червня 2019 року у справі № 641/5330/16-ц (провадження № 61-19724св18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18) зазначено, що «розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1  частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Таким чином, однією з гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, провадження № 11-431асі18».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2020 року у справі № 725/3265/18 (провадження № 61-11251св19) зазначено, що «процедура звільнення працівника у разі скорочення має відбуватися на підставі пункту 1 частини першої статті 40  КЗпП, відповідно до якого скорочення чисельності або штату працівників - одна з підстав для розірвання трудового договору. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури».
В оцінці правомірності звільнення працівника на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України Верховний Суд виходить з того, що суди зобов`язані з`ясовувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення (див. постанову Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, постанови Верховного Суду від 15 квітня 2019 року у справі № 443/636/18 (провадження № 61-1568св19), від 06 травня 2020 року у справі № 487/2191/17 (провадження № 61-38337св18)).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 квітня 2021 року у справі № 462/3515/19 (провадження № 61-9225св20), на яку посилається особа, яка подала касаційну скаргу, вказано, що: «власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення».
Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог (частина перша, друга статті 264 ЦПК України).
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Отже, вимогами процесуального закону визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходив при вирішенні позову. Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування - це процесуальний обов`язок суду.
У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом  ОСОБА_1 посилалась на те, що при її звільненні на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України відповідач ДАП «Україна» не запропонував їй іншої роботи (усіх вакантних посад) на цьому ж підприємстві, не з`ясував обставин, що можуть надавати їй переважне право на залишення на роботі;
при відмові у задоволенні позову суди вказали, щоОСОБА_1 була попереджена за два місяці про скорочення штату працівників та їй запропоновані вакантні посади в ДАП «Україна» станом на 24 грудня 2021 року та станом на 15 лютого 2022 року, однак ОСОБА_1 із цими пропозиціями не погодилася, що підтверджується актами від 24 грудня 2021 року та від 15 лютого 2022 року. З огляду на викладене, звільнення ОСОБА_1 28 лютого 2022 року відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України проведено законно, оскільки відбулося із дотриманням вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України;
проте суди не врахували, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Водночас за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП роботодавець є таким, що виконав обов`язок щодо працевлаштування працівника, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення;
аналіз матеріалів справи свідчить, що позивачу у період з першого повідомлення про заплановане вивільнення (24 грудня 2021 року) двічі пропоновалися вакантні посади (станом на 24 грудня 2021 року та станом на 15 лютого 2022 року). Водночас у матеріалах справи немає відомостей про те, що на день звільнення роботодавець пропонував позивачу зайняти вакантні посади. Зазначене може свідчити про невиконання роботодавцем обов`язку щодо пропозиції всіх вакантних посад (інших робіт), які існували протягом періоду попередження про звільнення і які існували саме на день звільнення позивача. Суди належним чином не з`ясували, які саме посади у ДАП «Україна» були вакантними станом на час звільнення позивача - 28 лютого 2022 року, чи всі вакантні посади пропонувалися позивачу на день звільнення;
за таких обставин суди зробили передчасний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 . Тому оскаржені судові рішення слід скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Суд касаційної інстанції не розглядає інші доводи касаційної скарги, оскільки встановлено порушення норм матеріального та процесуального права, які є підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги з урахуванням меж касаційного перегляду дають підстави для висновку, що оскаржені судові рішення ухвалені без додержання норм матеріального і процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
Щодо розподілу судових витрат
Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження  № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».
Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 липня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року втрачають законну силу.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                    В. І. Крат
Судді:                                                                             Д. А. Гудима
 І. О. Дундар
 Є. В. Краснощоков
 П. І. Пархоменко