ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 643/13387/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/37/25	Головуючий у 1-й інстанції Єрмак Н.  В.  Доповідач ап. інст. Триголов В. М.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2025 року 	м. Полтава	

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Триголов В.М.
суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,
секретар:Старчик Є.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 березня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Московського району Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Харківська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
В С Т А Н О В И В :
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися в суд з позовом до ОСОБА_3 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - кв. АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позову зазначають, що їм на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2000 належить вказана квартира, де вони проживають та зареєстрували місце проживання усіх членів своєї сім`ї. Натомість, відповідачі без їх, позивачів, відому зареєструвалися за вказаною адресою: ОСОБА_6 – із 12.05.2004, ОСОБА_5 – із 21.10.2005, ОСОБА_4 – із 20.01.2009. Про таку реєстрацію стало відомо при розгляді цивільної справи Московським районним судом м.Харкова за позовом ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_8 , ОСОБА_1 , головного управління ЖКГ Харківської міської ради, ЖЕК-101 про уснення перешкод в користуванні житловим приміщенням та вислення, предметом спору в якій була кв.  АДРЕСА_1 (справа №2027/19085/12). Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 10.06.2013, яке набрало законної сили, у задоволенні позову відмовлено. При цьому судом встановлено, що спірна квартира утворилася після узаконеного переобладнання, здійсненого ОСОБА_9 , та була приватизована останнім, який у подальшому продав цю квартиру ОСОБА_8 і ОСОБА_1 . 
Обставини, встанвлені указаним судовим рішенням, є преюдиційними та підтверджують відсутність у відповідачів права на користування цим житлом і збереження реєстрації в ньому. Незаконна реєстрація відповідачів свого місця проживння в належній їм, позивачам, квартирі порушує їх права як законних власників. Тому просять усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом.
Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 01 березня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення вмотивовано тим, що відповідачі зареєстровані у спірному житлі на законних підставах. Підстави їх реєстрації в судовому порядку не оспорювалися, а тому вони набули право користування цим житлом. Доказів набуття відповідачами права користування або власності на інше житло та доказів непроживання відповідачів у спірному житлі понад шість місяців, як і доказів забезпечення малолітнього ОСОБА_4 іншим житловим приміщенням, - не надано. За таких обставин визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, приведе до неспівмірного втручання у право на житло та необгрунтованого позбавлення їх житла. 
Із рішенням не погодилися позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які подали до Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин справи та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
У доводах апеляційної скарги зазначають, що набули право власності на кв.  АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу квартири від 11.04.200 року. Вказана квартира житловою площею 56,1 кв.м.. загальною площею 9,.1 кв.м., належала продавцю ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 16.11.1998. Тоді як відповідачі зареєструвалися у цій квартирі після набуття позивачами права та без відому власників.
Вважають, що підстави для реєстрації відповідачів у їх квартирі відсутні.
Звертають увагу, що районний суд безпідставно не взяв до уваги висновки, викладені у рішенні Московського районного суду м.Харкова від 10.06.2015, яке набрало законної сили 06.07.2013, у справі №2027/19085/12, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Головного управління ЖКГ Харківської міської ради, ЖЕК №101 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселенні відмовлено в повному обсязі. Зазначене рішення в силу ч.4 ст.82 ЦПК України є преюдиціальним для даної справи. 
Також посилаються на безпідставність не врахування судом першої інстанції обставин, доведених належними доказами, що відповідачі з матірю ОСОБА_10 не проживали в спірному житловому приміщенні із серпня 1993 року по 17 травня 2000 року, доки воно належало попередньому власнику ОСОБА_9 , та після переходу права власності до позивачів, згідно договору купівлі-продажу від 01.04.2000. При цьому поза увагою районного суду залишилася та обставина, що відповідачі жодними належними і допустимими доказами не довели, що вони разом зі своїми батьками ( ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ) та дитиною ОСОБА_4 проживали хоча б якийсь час саме у теперішній квартирі АДРЕСА_2 , в якій проживають позивачі зі своєю сім`єю.
Доводять порушення районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення норм матеріального права, а саме ст.ст.150, 156 ЖК України, ст.ст.383, 405 ЦК України, оскільки вказані норми регулюють порядок проживання та користування жилими приміщеннями членами сім`ї власника житла, тоді як відповідачі до таких не відносяться та не набули права користування спірним житлом. Незаконна реєстрація відповідачів у спірній квартирі, яка належить позивачам, порушує їх право власності, а тому вони, як власники, вправі вимагати усунення перешкод зі сторони відповідачів у здійсненні свого права.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідачів зазначив, що вважає рішення законним та обґрунтованим, ухваленим при повному врахуванні всіх фактичних обставин та матеріалів справи. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 08 квітня 2021 року відкрито апеляційне провадження; у справі закінчено підготовчі дії та призначено її до судового розгляду, про що постановлена ухвала від 20.04.2021.
Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року №14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду – Полтавському апеляційному суду.
Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 18 жовтня 2022 року прийнято вказану справу до свого провадження та призначено до розгляду з повідомленням учасників справи. 
Від представника ОСОБА_5 , адвоката Петренко О.М. надійшла заява про розгляд справи без участі.
Сторони, належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду, в суд апеляційної інстанції не з`явилися, що відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів встановила такі обставини.
Згідно договору купівлі-продажу частини квартири від 11.04.2000, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Палєвою О.М. по р.№1178, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 купили в рівних частках кожен 49/100 частин квартири, що знаходиться у  АДРЕСА_3 . Квартира в цілому має чотири житлові кімнати житловою площею 56,1 кв.м., загальною площею 94,1 кв.м. Ця частина квартири належить продавцю ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 16.11.1999./а.с.7 т.1/
Актом, складеним комісією ЖЕУ-101 17.05.2000, підтверджено не проживання сім`ї ОСОБА_10 у квартирі АДРЕСА_1 , із 1993 року. При обстеженні особистих речей не виявлено, що підтверджено зазначеними в акті сусідами./а.с.54 т.2/
Відповідно до довідки про склад сім`ї та реєстрацію 3329 від 02.02.2010. виданої КП «Жилкомунсервіс», дільниця № НОМЕР_1 ОСОБА_2 постійно мешкає з дружиною ОСОБА_1 , її дітьми та онуками ( всього сім осіб) та зареєстрований у АДРЕСА_3 , яка складається з 4 кімнат житловою площею 56,1 кв.м. загальною площею 94,1 кв.м., на 2 поверсі 2-поверхового будинку, який належить територіальній громаді м.Харкова. /а.с.32 т.2/ Довідкою КП «Жилкомунсервіс», дільниця №30, від 25.04.2016 підтверджено місце проживання та реєстрація сім`ї ОСОБА_2 у вказаній квартирі складом із 6 осіб./а.с.33 т.2/
На підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 25.10.2017 №708 ОСОБА_1 видано ордер на житлове приміщення №149361 від 27.10.2017 із сімєю з 6 осіб на право зайняття житлового приміщення житловою площею 28,4 кв.м., що складається із 2-х кімнат, у квартирі комунальній по АДРЕСА_4 ./а.с.44 т.2/
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстраційний номер № НОМЕР_2 від 26 грудня 2017, виданого відділом приватизації житла Харківської міської ради, власниками 51/100 частки кв. АДРЕСА_1 , є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ./а.с.45 т.2/
Згідно ордеру №106263, виданого 10.03.1993 на підставі рішення виконкому Московської районної ради м.Харкова від 02.03.1993 №36/16, ОСОБА_10 на сім`ю із трьох осіб: ОСОБА_11 (чоловік), ОСОБА_16 (дочка), ОСОБА_5 (дочка), надано право на зайняття житлового приміщення житловою площею 47,9 кв.м., що складається із трьох кімнат, в комунальній квартирі по АДРЕСА_4 ./а.с.66 т.1/
Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 10.06.2013, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 06.07.2013 (справа №2027/19085/12) у задоволенні позову ОСОБА_7 , ОСОБА_5 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , Головного управління житлово-комунального господарства Харківської міської ради, ЖЕК-101 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселення відмовлено./а.с.63-68 т.1/
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у справі, що є предметом даного апеляційного перегляду, районний суд виходив з того, що відповідачі не втратили інтерес до спірного житла та були в ньому зареєстровані, а підстава їх реєстрації позивачами в судовому порядку не оспорювалася. Крім того, суд послався на відсутність доказів набуття відповідачами права власності або права користування іншим житлом та ненадання доказів відсутності відповідачів у спірному житлі понад шість місяців без поважних причин. Тому визнання їх такими, що втратили право користування житлом, призведе до неспівмірного втручання у право на житло та необгрунтованого позбавлення їх житла.
Апеляційний суд з такими висновками суду першої інстанції не погоджується, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи, прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права. При цьому колегія суддів враховує наступне.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Конституція України як Основний закон України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно ч.1,4 ст.9 ЖК України громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Згідно ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів. Поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України).
Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені обставини, якщо інше не встановлено законом.
Районний суд не дотримався викладених норм матеріального і процесуального права та безпідставно не взяв до уваги, що рішенням Московського районного суду м.Харкова від 10.06.2013, яке набрало законної сили 06.07.2013, у справі №2027/19085/12,   у задоволенні позову ОСОБА_7 ,  ОСОБА_5  до ОСОБА_2 ,  ОСОБА_1 , Головного управління ЖКГ Харківської міської ради, ЖЕК №101 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та виселенні відмовлено в повному обсязі,  що  в силу ч.4 ст.82 ЦПК України є преюдиціальним для даної справи. 
Предметом позову у зазначеній справі було визнання незаконним рішенням виконкому Московської районної ради м.Харкова від 06.07.99 №174 «Про прийняття в експлуатацію самовільно переобладнаної квартири АДРЕСА_5 » в частині визнання її ізольованою, визнання незаконною приватизації 49/100 житлової площа за цією адресою та визнання незаконним свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду від 16.11.1999 на ім`я ОСОБА_9 зобовязавши ОСОБА_2 і ОСОБА_1 усунути перешкоди в користуванні спірною квартирою та привести її в стан, який існував до переобладнання./а.с.13-14 т.1/
Указаним чинним судовим рішенням встановлено, що теперішня квартира АДРЕСА_2 , в якій проживають ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , утворена унаслідок переобладнання попереднім власником ОСОБА_9 жилих та підсобних приміщень, перепланування та зміни нумерації кімнат № 6, 7, 8. 9 готельного типу в квартиру АДРЕСА_2 (загальна площа 91,1 кв.м., житлова площа 56,1 кв.м.), яке узаконено та прийнято в експлуатацію рішенням виконкому Московської районної ради м.Харкова від 06.07.99 №174 «Про прийняття в експлуатацію самовільно переобладнаної квартири АДРЕСА_5 ». Отже, пятий номер квартири, в якій проживають ОСОБА_2 і ОСОБА_1 , не відноситься до комунальної квартири АДРЕСА_2 , на яку ОСОБА_10 із сім`єю був виданий ордер від 10.03.93 №106263. Саме переобладнана квартира, що становила 49/100 частин комунальної квартири була продана позивачам. Інші 51/100 частин квартир позивачі набули шляхом приватизації з іншими членами сімї згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, реєстраційний номер №5-17-321656-Ц2 від 26 грудня 2017.
Отже, право власності позивачів на кв.  АДРЕСА_1 є доведеним та не спростованим, тоді як відповідачам право користування цією квартирою в установленому порядку не надавалося. За таких обставин доводи позивачів щодо створених їм відповідачами перешкод у користуванні і розпорядженні своєю власністю унаслідок їх незаконної реєстрації за адресою спірного житла є обгрунтованими та доведеними.
В порушення  принципів змагальності та диспозитивності, суд першої інстанції, відмовляючи у позові, безпідставно послався  на ненадання позивачами доказів набуття відповідачами, у тому числі малолітнім, права власності або права користування іншим житловим приміщенням, оскільки такі обставини  не входять до предмету доказування у даній справі. Натомість  поза увагою районного суду залишилася та обставина, що відповідачі жодними належними і допустимими доказами не довели, що вони разом зі своїми батьками ( ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ) та дитиною ОСОБА_4 проживали у певний період часу саме у квартирі АДРЕСА_2 , в якій проживають позивачі зі своєю сім`єю.
Також колегія суддів приходить до висновку, що районним судом при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального права, а саме ст.ст.150, 156 ЖК України, ст.ст.383, 405 ЦК України, які не поширюються на спірні правовідносини, оскільки регулюють порядок проживання та користування жилими приміщеннями членами сім`ї власника житла, тоді як відповідачі до таких не відносяться та не набули права користування спірним житлом.
З огляду на викладене апеляційний суд робить висновок, що відповідачі не набули права користування спірною квартирою, яка належить позивачам, їх реєстрація є незаконною, порушує право власності позивачів, а тому вони, як власники, вправі вимагати усунення перешкод зі сторони відповідачів у здійсненні свого права.
У той же час колегія суддів приймає до уваги, що позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, не відповідає викладеному у позові обгрунтуванню підстав позову, поясненням позивачів, наданим ними доказам та не є належним способом захисту порушеного права.
У кожній справі за змістом обгрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач має досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (ч.1 ст.13 ЦПК), але зберігаючи обєктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом (п.4 ч.5 ст.12 ЦПК/. Виконання такого обовязку повязано, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально, що відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом у постанові від 20.11.2024 у справі №373/2163/21 .
Отже, з урахуванням встановлених обставин та доведеного позивачами обгрунтування підстав свого позову, належним способом захисту права позивачів є усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном шляхом зняття відповідачів з реєстрації за адресою спірного житла.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно зі статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Тож, суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про відмову в задоволенні позову, належним чином його не обгрунтувавши, та не надавши належної оцінки доказам зібраним по справі, а тому колегія суддів вважає що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а позов - частковому задоволенню.
Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції вважає, що права відповідачів, враховуючи права неповнолітньої дитини, що знаходиться на утриманні останніх, не будуть порушені, так як право користування на житлове приміщення, що належить позивачам на праві власності у них ніколи не виникало, на законних підставах вони не вселялися та в ньому ніколи не проживали.
Відповідно до п.2,ч.1,ст.. 374 ЦПК України   суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до пп.3-4, ч.1,ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки апеляційну скаргу задоволено, судові витрати апелянта, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції підлягають компенсації .
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 березня 2021 року – скасувати.
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Служба у справах дітей Московського району Управління у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, Харківська міська рада, про усунення перешкод в праві користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 задовольнити частково.
Усунути перешкоди ОСОБА_1  та ОСОБА_2  у користуванні та розпорядженні належної їм на праві власності квартири  АДРЕСА_1 , шляхом зняття з державної реєстрації ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в квартирі АДРЕСА_1 . 
Стягнути з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 судовий збір сплачений при подачі позову у розмірі по 551 грн. 21 коп. з кожної, та судовий збір сплачений при подачі апеляційної скарги у розмірі 826 грн. 80 коп. з кожної.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий суддя:                        В.М.Триголов  

Судді:                                                                        Ю.В. Дряниця

                                                                                             Л.І. Пилипчук