ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

21 січня 2025 року 	м. Дніпро	справа № 160/21273/24	
                                                                      Суддя І інстанції – Горбалінський  В.В.

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Чепурнова Д.В. (доповідач),
                               суддів:  Іванова С.М., Сафронової С.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області
на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024  року у справі  за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про визнання протиправним та скасування розпорядження та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ФОП ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати розпорядження Головного управління ДПС у Дніпропетровській області про відмову у видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним від 19.07.2024 року №230-ри;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Дніпропетровській області видати ФОП ОСОБА_1 ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним.
В обґрунтування позову зазначено, що ним подано усі необхідні документи для видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним. В свою чергу оскаржуваним розпорядженням протиправно відмовлено у видачі такої ліцензії. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024  року позовні вимоги задоволено.
Не погодившись із судовим рішенням Головне управління ДПС у Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення  суду першої інстанції  року та прийняти нове рішення, яким відмовити задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем для видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним не подано сертифікат, що засвідчує відповідність закінченого будівництва об`єкта (АЗС), у зв`язку з чим прийнято оскаржуване розпорядження. Також вказує, що зобов`язання ГУ ДПС у Дніпропетровській області видати  позивачу ліцензію на право  торгівлі пальним за місцем  роздрібної торгівлі пальним є втручанням у дискреційні повноваження відповідача.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного. 
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 05.07.2024 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Головного управління ДПС у Дніпропетровській області із заявою щодо ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним.
До вказаної заяви долучено наступні документи:
- платіжне доручення №1446 від 30.05.2024 року;
- копію листа про результати розгляду матеріалів ідентифікації №4904-2265/4903 від 22.03.2023 року;
- копію повідомлення про результати ідентифікації об`єкта підвищеної небезпеки;
- копію договору про встановлення особистого строкового сервітуту під тимчасовою спорудою для проведення підприємницької діяльності;
- копію паспорта прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності;
- копію акту технічної комісії про прийняття в експлуатацію тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності;
- копію дозволу на експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеною небезпеки №356.17.35 від 16.11.2017 року;
- копію листа на продовження дозволу;
- копію дозволу на виконання робіт підвищеної небезпеки №355.17.35 від 16.11.2017 року;
- копію листа на продовження дозволу. 
19.07.2024 року Головне управління ДПС у Дніпропетровській області за результатом розгляду заяви Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 05.07.2024 року разом із додатками прийняло розпорядження про відмову у видачі ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним за адресою: АДРЕСА_1 .
Дане розпорядження прийнято у зв`язку із виявленою відсутністю акту готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікату про прийняття в експлуатацію, акту вводу в експлуатацію об`єкта або закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, що передбачено ст.15 Закону України від 19.12.1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (зі змінами та доповненнями).
Не погоджуючись із прийнятим розпорядженням, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою.
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що автогазовий заправочний пункт позивача не вважається в розумінні Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року, закінченим будівництвом об`єктом, а отже у позивача був відсутній обов`язок для звернення до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту. Крім того позивачем подавалося повідомлення про результати ідентифікації об`єкта підвищеної небезпеки від 10.02.2023 року, відповідно до якого автомобільний газозаправний пункт за адресою АДРЕСА_1 не відноситься до об`єктів підвищеної небезпеки.
Релевантними до спірних правовідносин є положення Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» від 19 грудня 1995 року №481/95-ВР (далі - Закон №481).
Так, порядок роздрібної торгівлі пальним урегульовано статтею 15 Закону № 481.
Вказаною нормою передбачено, зокрема, що роздрібна торгівля пальним може здійснюватися суб`єктами господарювання (у тому числі іноземними суб`єктами господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) всіх форм власності, у тому числі їх виробниками, за наявності у них ліцензій на роздрібну торгівлю.
Положеннями статті 15 Закону України №481/95-ВР зокрема передбачено, що ліцензії на право роздрібної торгівлі пальним видаються уповноваженими Кабінетом Міністрів України органами виконавчої влади за місцем торгівлі суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) терміном на п`ять років.
Ліцензія видається за заявою суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво), до якої додається документ, що підтверджує внесення річної плати за ліцензію.
У заяві зазначається вид господарської діяльності, на провадження якого суб`єкт господарювання (у тому числі іноземний суб`єкт господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) має намір одержати ліцензію (оптова, роздрібна торгівля алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, оптова, роздрібна торгівля пальним або зберігання пального).
Суб`єкти господарювання (у тому числі іноземні суб`єкти господарювання, які діють через свої зареєстровані постійні представництва) отримують ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним на кожне місце роздрібної торгівлі пальним.
У заяві про видачу ліцензії на роздрібну торгівлю алкогольними напоями, тютюновими виробами, рідинами, що використовуються в електронних сигаретах, або пальним додатково зазначаються адреса місця торгівлі, перелік реєстраторів розрахункових операцій, програмних реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), які знаходяться у місці торгівлі, а також інформація про них: модель, модифікація, заводський номер, виробник, дата виготовлення; реєстраційні номери посвідчень реєстраторів розрахункових операцій (книг обліку розрахункових операцій), фіскальні номери програмних реєстраторів розрахункових операцій, які знаходяться у місці торгівлі, та дата початку їх обліку в податкових органах.
Для отримання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на право зберігання пального разом із заявою додатково подаються завірені заявником копії таких документів:
- документи, що підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, або інше передбачене законодавством право землекористування на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, чинні на дату подання заяви та/або на дату введення такого об`єкта в експлуатацію, будь-якого цільового призначення;
- акт вводу в експлуатацію об`єкта або акт готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікат про прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального;
- дозвіл на виконання робіт підвищеної небезпеки та експлуатацію (застосування) машин, механізмів, устаткування підвищеної небезпеки.
Копії таких документів не подаються у разі їх наявності у відкритих державних реєстрах, якщо реквізити таких документів та назви відповідних реєстрів зазначено в заяві на видачу ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального.
Відповідальність за достовірність даних у документах, поданих разом із заявою, несе заявник.
У разі якщо зазначені документи видані (оформлені) іншій особі, ніж заявник, такий заявник додатково подає документи, що підтверджують його право на використання відповідного об`єкта.
Після видачі/призупинення/анулювання ліцензії на право оптової або роздрібної торгівлі пальним або на зберігання пального податковий орган вносить відповідні відомості до Єдиного реєстру ліцензіатів та місць обігу пального не пізніше наступного робочого дня з дня видачі/призупинення/анулювання відповідної ліцензії.
Вимагати представлення інших документів, крім зазначених у цьому Законі, забороняється. Зазначені в цьому Законі документи (крім документів, які подаються заявником для отримання ліцензії на право виробництва пального, оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального) подаються в одному примірнику в копіях, засвідчених нотаріально або органом, який видав оригінал документа або посадовою особою органу ліцензування. Заява про видачу ліцензії та визначені цим Законом документи подаються уповноваженою особою заявника або надсилаються рекомендованим листом. У разі подання заяви про видачу ліцензії та доданих до неї документів особисто вони приймаються за описом, копія якого видається заявнику з відміткою про дату прийняття заяви та документів і підписом особи, яка їх прийняла.
Ліцензія анулюється шляхом прийняття органом, який видав ліцензію, відповідного письмового розпорядження , зокрема на підставі:
отримання від уповноважених органів інформації, що документи, копії яких подані разом із заявою на отримання ліцензії, не видавалися/не погоджувалися такими органами;
Ліцензія анулюється та вважається недійсною з моменту одержання суб`єктом господарювання (у тому числі іноземним суб`єктом господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) письмового розпорядження про її анулювання.
Оскаржуване розпорядження обґрунтоване не поданням позивачем акту готовності об`єкта до експлуатації, або сертифікату про прийняття в експлуатацію, акту вводу в експлуатацію об`єкта або закінчених будівництвом об`єктів, або інші документи, що підтверджують прийняття об`єктів в експлуатацію відповідно до законодавства, щодо всіх об`єктів у місці оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, необхідних для оптової або роздрібної торгівлі пальним або зберігання пального, що передбачено ст.15 Закону України від 19.12.1995 року №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (зі змінами та доповненнями).
Суд першої інстанції вірно зауважив, що оскаржуване розпорядження не містить обґрунтування для відмови у видачі ліцензії, а саме: неподання позивачем сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого будівництва об`єкта (АЗС).
Позивачем разом із  заявою про видачу ліцензії подавався акт технічної комісії про прийняття в експлуатацію тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності від 11.08.2023 року відповідно до якого:
- технічній комісії пред`явлена тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності автомобільний газозаправний пункт (АГЗП) фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 . Встановлена згідно наказу відділу містобудування та архітектури Верхівцевської міської ради №1 від 11.08.2023 року;
- після огляду об`єкта встановлено, що тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності встановлена згідно з вимоги паспорту прив`язки;
- об`єкт мас такі показники: наземний резервуар ємність 4,85 м3; площа земельної ділянки для обслуговування 0,02 га.;
- рішення технічної комісії: автомобільний газозаправний пункт (АГЗП) прийняти в експлуатацію; цей Акт є підставою для прийняття в експлуатацію та включення його до державної статистичної звітності.
Відповідач проігнорував факт подання позивачем вказаного акту технічної комісії про прийняття в експлуатацію тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності та наголошує про необхідність подання позивачем сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого будівництва об`єкта (АЗС).
Обґрунтовуючи необхідність подання сертифікату, посилається на положення Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року (далі по тексту – Порядок №461).
Відповідно до п.1, 3 Порядку №461 цей Порядок визначає механізм прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів (далі - об`єкти).
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації (далі - декларація).
Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), здійснюється на підставі акта готовності об`єкта до експлуатації шляхом видачі відповідними органами державного архітектурно-будівельного контролю сертифіката.
В той же час суд першої інстанції вірно зауважив, що вказаний порядок не поширює свою дію на тимчасову спору позивача, оскільки вказана споруда є автогазовим заправочним пунктом, яка не є закінченим будівництвом об`єктом.
Відповідно до п.2 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, закінчений будівництвом об`єкт - закінчений будівництвом об`єкт, який після прийняття об`єкта в експлуатацію є самостійним об`єктом нерухомого майна.
Згідно з  ч.2 ст.28 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту.
Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.
З паспорту прив`язки тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності об`єкта: Автогазозаправний модуль АГЗСМ-5 (АГЗП) по вул. Нова, 52-а, у місті Верхівцеве Дніпропетровської області та акту технічної комісії про прийняття в експлуатацію тимчасової споруди для здійснення підприємницької діяльності вбачається, що спірний об`єкт є саме тимчасовою спорудою.
При цьому з вказаних документів не вбачається, що для установлення модулю АГЗСМ-5 (АГЗП) (площа основи 25,0 м2) та адміністративної споруди оператора модуля (площа 4м2) для їх установлення не передбачено будь-яких будівельних робіт, зокрема, фундаменту.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскільки в даному випадку автогазовий заправочний пункт позивача не вважається в розумінні Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 року, та Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №461 від 13.04.2011 року, закінченим будівництвом об`єктом, а тому у позивача був відсутній обов`язок для звернення до відповідного органу державного архітектурно-будівельного контролю для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту.
Спростовуючи доводи контролюючого органу з приводу неподання позивачем сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого будівництва об`єкта (АЗС) суд першої інстанції вірно виходив з того, що вказаний сертифікат видається за результатом прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності).
Відповідно до ч.6 ст.32 «Про регулювання містобудівної діяльності» віднесення об`єкта до певного класу наслідків (відповідальності) здійснюється проектною організацією за погодженням із замовником будівництва.
В свою чергу відповідач, зазначаючи про неподання сертифікату, що засвідчує відповідність закінченого будівництва об`єкта (АЗС), фактично стверджує, що автогазовий заправочний пункт позивача відноситься до закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів із середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками, а також комплексів (будов), до складу яких входять об`єкти з різними класами наслідків (відповідальності), при відсутності відповідних доказів віднесення такого об`єкта до певного класу наслідків (відповідальності).
Водночас позивачем разом із заявою про видачу ліцензії подавалося повідомлення про результати ідентифікації об`єкта підвищеної небезпеки від 10.02.2023 року, відповідно до якого автомобільний газозаправний пункт за адресою Дніпропетровська область, м. Верхівцеве, вул. Нова, 52А не відноситься до об`єктів підвищеної небезпеки.
Крім цього з листа за №4904/2265/4903 від 22.03.2023 року Головного управління Державної служби з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області вбачається, що Головним управлінням Державної служби з надзвичайних ситуацій у Дніпропетровській області розглянуто вищенаведене повідомлення та за результатом перевірки автомобільного газозаправного пункту позивача встановлено відповідність його вимогам Порядку ідентифікації об`єктів підвищеної небезпеки та ведення їх обліку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1030 від 13.09.2022 року. 
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що оскаржуване розпорядження є протиправне та підлягає скасуванню. 
Щодо вимог про зобов`язання  Головного управління ДПС у Дніпропетровській області видати ФОП ОСОБА_1 ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним за заявою від 05.07.2024 року., колегія суддів зауважує на такому.
Реалізація суб`єктами публічної адміністрації своїх повноважень, які є законодавчо визначеними, що випливає з положень ч.2 ст.19 Конституції України, здійснюється в межах відповідної законної дискреції.
Під дискреційними повноваженнями слід розуміти надання органу або посадовій особі повноважень діяти на власний розсуд в межах закону. Зокрема, дискреційні повноваження полягають у тому, що суб`єкт владних повноважень може обирати у конкретній ситуації альтернативне рішення, яке є законним.
Дискреційні повноваження це комплекс прав і зобов`язань представників влади як на державному, так і на регіональному рівнях, у тому числі представників суспільства, яких уповноважили діяти від імені держави чи будь-якого органу місцевого самоврядування, що мають можливість надати повного або часткового визначення і змісту, і виду прийнятого управлінського рішення. Також ця особа може вибирати рішення у передбачених для конкретних ситуацій нормативно-правових актах або схожих документах.
Відповідно до Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 щодо здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він уважає найкращим за конкретних обставин, та яке захистить або відновить порушене право.
Адміністративний суд під час розгляду та вирішення публічно-правових спорів перевіряє, чи рішення суб`єкта владних повноважень прийняте у межах законної дискреції. При цьому, відповідно до правил правозастосування практики Європейського суду з прав людини, суд не може своїм рішенням підмінити рішення суб`єкта владних повноважень.
Суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, і давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, що належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем.
В той же час, в даних правовідносинах, відповідачу надано права вільно обирати одне з двох рішень, яке на його думку є законодавчо обґрунтованим та правильним. А отже, свобода розсуду державного органу, у разі встановлення судом протиправності відмови у наданні ліцензії, звужується до єдиного юридично допустимого рішення, в даному випадку рішення про видачу такої.
Так, Європейський суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011 року (остаточне) по справі «Чуйкіна проти України» (CASE OF CHUYKINA v. UKRAINE) (Заява №28924/04) констатував: « 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп.2836, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п.45, від 10.07.2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п.25, ECHR 2002-II)».
Отже, в даному випадку задоволення позовних вимог щодо зобов`язання видати ліцензію на право роздрібної торгівлі пальним є дотриманням судом гарантій того, що спір між сторонами буде остаточно вирішений.
Таким чином, з урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що в межах апеляційної скарги порушень судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при вирішенні цієї справи не допущено. Правова оцінка обставин у справі дана вірно, а тому апеляційну скаргу слід відхилити, а оскаржуване судове рішення залишити без змін. 
Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Дніпропетровській області -  залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 08 жовтня 2024  року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.
В повному обсязі постанова складена 21 січня 2025 року.
   
Головуючий - суддя                                                                      Д.В. Чепурнов 

                               суддя                                                                      С.М. Іванов 

                               суддя                                                                      С.В. Сафронова